Autobus

Měsíční vejce

Science fiction

Jerry Worker

© 2017 - 2018

Titul: Měsíční vejce

Podtitul: Legenda o Stříbrné paní

Autor: Jerry Worker

© 2018, Jerry Worker

Generováno v http://sw.gurroa.cz 16.04.2020-11:53 pro SW.

Anotace:

Konec světa bývá popisován dost katastroficky, například pádem meteoritu. Co když je to úplně jinak? Meteorit nebyl meteorit, Měsíc se také nezdá být tím, za co je považován. A teorie o duté Zemi má něco do sebe...

Učesaná verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 16.04.2020-11:53 pro SW.

Pověst o Stříbrné paní

Traduje se, že kdysi dávno, pradávno, v rušných časech, přiletěla z vesmírných dálav Stříbrná paní. Potulovala se od planety k planetě, nechala za sebou plynné obry a blížila se ke Slunci. Chvilku pozorovala bláznivý tanec Faetona, který se svou sestrou Klymené bláznivě kroužil okolo společného těžiště. I okouzlila Faetona krása Stříbrné paní a natáhl se po ní. Porušil tím společné těžiště a jeho sestra zakopla. Pokusila se o záchranu, pevně uchopila Faetona, avšak ani to nestačilo zabránit vzájemné srážce, při které se roztříštili na myriády drobných úlomků.

Polekána pospíchala Stříbrná paní dále. Minula cestičku, kterou si vyšlapala další planeta, tu však nezahlédla, protože ji skrývalo Slunce. To se již blížila ke třetí planetě od Slunce. Ta se jí pospíchala postavit do cesty a tím Stříbrnou paní ulovit. Stříbrná paní se pokusila vzdorovat osudu, zkoušela změnit dráhu, ale nepomáhalo nic. Ale přece! Účinky snah se znásobily a Stříbrná paní těsně proklouzla okolo planety. S čím však nepočítala, byl vzdušný obal okolo planety a působení podivně velkého satelitu planety. Ten Stříbrnou paní natolik zpomalil, že zůstala uvězněná v dosahu planety. Navíc, tak těsný průlet vyrval z těla planety velké množství hmoty, která se pomalu usazovala na Stříbrné paní. Satelit byl působením slapových sil napůl rozprášen, jeho zbytek po dlouhém putování skončil ve Slunci. Ještě dlouhé miliony let dopadaly na povrch kusy hmoty a tvořily tím další a další krátery. Lesk Stříbrné paní pod vrstvou hmoty matněl, až uhasl docela. Stříbrná paní, nyní v podobě nevzhledného tělesa, zůstávala zajatcem planety. Ještě jednou se pokusila o útěk. Její služebníci dlouho bádali a zkoušeli, až našli. Jednu noc, v okamžiku největšího přiblížení, snesla Stříbrná paní stříbřitě zelené Vejce. To mělo na chvíli přerušit vzájemnou přitažlivost a poskytnout Stříbrné paní šanci uniknout. Nikdo už neví, co selhalo. Vejce se sneslo v oblaku ohně na povrch, probořilo ho a uvízlo v planetárních útrobách. Oblak ohně se rozlil po povrchu planety, zničil slibně se vyvíjející planetární civilizaci a prakticky vymazal většinu života na planetě. V několika málo úkrytech přežili doposud živořící tvorečkové.

Stříbrná paní stále kroužila okolo planety, kde vzkvétaly říše, aby byly rozkotány barbary. Civilizační vzestup byl pozvolný, stříbřitě zelené Vejce mělo přece jen nějaký vliv. Za ty eony otrávilo zemi, vodu i vzduch, ale hodnoty stále ještě nedosahovaly kritických hodnot. Stále ještě byl čas vše napravit, neboť staré proroctví tvrdí, že až se Vejce vrátí zpět Stříbrné paní, nastane Zlatý věk Lidstva. Stříbrná paní opětovně zazáří a její svit Lidstvo uzdraví.

Zatím však Měsíc stále krouží okolo Země a čím dál víc šílenější lidstvo si to šněruje ke zkáze.

Encyklopedie starodávných pověstí, Brno, 2073

Příznaky

John Cormick měl sen. Byl mladý, bez peněz a potřeboval se dostat z východního na západní pobřeží USA. Nejdřív zkoušel stopovat, ale moc se mu nedařilo, za den ujel necelých sto kilometrů. Až ten poslední šofér mu zastavil u zastrčené koleje s tím, že tu občas staví nákladní vlaky jedoucí dlouhé štreky. Sotva děda ve Fordce odjel, přisupěl vlak s uhlím a zastavil. John na nic nečekal a vydal se podél vlaku dozadu, až našel brzdařovu budku. Vypadala nepoužívaně, na zemi se válely nějaké hadry, což ale John uvítal, aspoň nebude sedět na tvrdé podlaze. Pohodlně se usadil a čekal. Nikdo nepřišel, zato se vlak rozjel. Drcání na spojích kolejnic uspávalo. Najednou se ozval rachot, s Johnem se třásla zem, až se z toho probudil. Nechápavě zíral na trámový strop nad sebou. Toto není brzdařova budka, kde to je? Pak se probudil úplně. Byl ve svém srubu kousek od zátoky West Thumb jezera Yellowstone v Yellowstonském národním parku. Tak vedení parku odměňovalo zasloužilé strážce parku, kteří parku zasvětili celý život a stěhování do města by je asi zabilo. Postavilo jim srub na místě, kde si řekli, tedy pokud to nebyla přísně chráněná lokalita. Strážce zůstal v parku, měl svůj důchod, ale stejně obcházel svůj revír, jestli se někde nedějí nějaké nekalosti. Takové, jako teď. Rachot zvenčí neustával a srub se klepal tak, že se ze stropu snášel jemný prach.

John Cormick urychleně vstal, jednou rukou popadl oblečení, druhou rukou boty a rychle vyšel ze srubu na krytou terasu. Normálně z ní byl pohled na svažitou loučku, která končila ve vlnách úzké zátoky. Loučka však byla v polovině přehrazena pomalu se plazící masou hlíny, bahna, kamení a polámaných kmenů. Odtud pocházelo dunění a skřípění, ale třesoucí se země měla původ v něčem jiném. John se urychleně oblékl a vyrazil na vyhlídku nad jezerem. Průchod lesem nebyl vůbec jednoduchý, mnoho stromů bylo popadaných, země zvlněná. Pohled z vyhlídky vyrazil Johnovi dech. Tam, kde dřív bylo šest kilometrů vodní hladiny k poloostrovu na druhé straně, nyní zívala šestikilometrové díra. Průliv do jezera Yellowstone byl zabarikádovaný hromadou kamení a bahna. Zátoka vypadala, že celé dno kleslo o padesát metrů. Uprostřed byla ve dně velká trhlina, ve které mizelo několik kamenných proudů podobných tomu, co se plazilo před srubem. Tak nějak si John představoval peklo, až na jeden důležitý detail - z trhliny nezářil žádný rudý přísvit ani nestoupal páchnoucí kouř. Nějaké záblesky sice bylo vidět, ale ty měly naprosto nezvyklou barvu, byly jedovatě smaragdově zelené.

John Cormick byl jeden z mnoha lidí, kteří sledovali pozoruhodné barevné divadlo. Jinde to bylo horší, například u gejzíru Old Faithful. Ten tryská pravidelně každých 92 minut a stříká vařící vodu do výše okolo čtyřiceti metrů. Ten si dnes udělal šestihodinovou přestávku, po které vychrlil něco, co vypadalo jako vařící tekuté zelené želé, navíc velmi žíravé. Tam bylo také nejvíc obětí na životech, zpráva o stávkujícím gejzíru se bleskem roznesla a každý v dosahu se na něj jel podívat. Jinde nebyly úkazy tak nebezpečné, i když, jak se to vezme. Největší povrchový diamantový důl na světě, půl kilometru hluboká a přes kilometr široká jáma u ruského města Mirnyj byla zespodu přes dno osvícena prudkým zeleným světlem a všechny stroje na skalnatém dně se zabořily půl metru do skály jako do bahna. Podobně to vypadalo v Utahu, v povrchovém dole Bingham Canyon o rozloze devět kilometrů čtverečních a hloubce 1200 metrů, kde se těží měď, zlato, stříbro a molybden. Lom v jednu chvíli vypadal jako smaragdové jezero. Po vymizení úkazu se zjistilo, že z dolu zmizelo vše ze železa, po automobilech zbyly skla, gumy a elektrické rozvody včetně baterií. Důl Vojtěch v Příbrami, který se proslavil tím, že jako první překonal v roce 1875 svislou hloubku jednoho kilometru, byl v roce 1981 uzavřen nasypáním zátky. Ta se toho dne bez jakéhokoliv hluku vypařila, když z dolu vyrazil sloup smaragdového světla. A nakonec, jako třešnička na dortu, se změnila střední hodnota gravitačního zrychlení na povrchu ze známé hodnoty na 9,81 m/s

2 na 9,75 m/s

2. To způsobilo obrovský poprask mezi vědci v různých vědních oborech, rázem přestaly platit mnohé fyzikální tabulky, naopak tlouštíci si libovali ve snížené hmotnosti, i když jen o pár stovek gramů.

To byly viditelné příznaky čehosi tajemného. Ty neviditelné se projevily několikaminutovým celosvětovým výpadkem veškerých komunikací. Celé radiové pásmo bylo zahlceno elektronickým burácením, někde slabým, postupně zesilujícím směrem k místu na Zemi, které bylo nejblíže Měsíci. Tam nastávaly i další jevy, mnohdy smrtící. Prakticky všechny zapnuté elektronické spotřebiče se měnily na hroudu spečeného žhavého materiálu, od které se vznítily další, hořlavé. Vzniklé požáry nikdo nehasil, všem autům explodovaly autobaterie takovým způsobem, že do půl metru od nich nezůstalo nic než tekoucí kov. Hasiči dopadli ještě hůře. Kdo měl kevlarovou přilbu, tomu se prakticky usmažil mozek, kdo měl kovovou, ta se mu do hlavy propálila. Obyčejní lidé dopadli stejně, zemřeli poměrně bezbolestně usmažením mozku. Přežilo pouze několik osob, které měli mozek nějakým způsobem uchráněn, například se nacházeli v masivní kovové hmotě. Jmenujme místního opilce, který pracoval v pivovaře jako vymývač kvasných tanků a který se v jednom takovém právě nacházel. V pohodě dospával noční deficit spánku, takže na zachránce, kteří ho probudili, zíral dost vyděšeně.

Všechny jevy mimo radiového měly společné jedno - čím byla událost od Yellowstonského národního parku dále, tím byla slabší. To vše pečlivě zaznamenali jak profesionální výzkumníci, tak i amatérští pozorovatelé. Jejich poznatky byly prezentovány na urychleně jmenovaném podvýboru pro tajemné záležitosti OSN. Pak se s různými tajuplnými projevy roztrhl pytel. Tentokrát to nebylo UFO, ale lidé hlásili podivuhodné úkazy, mnohdy dokládané videi či fotkami. Mnoho bylo nezřetelných či rozmazaných, mnohé záběry byly dodatečně upravené, několik však při důkladném prověřování obstálo. Jedna z nich ukazovala zvíře doposud existující v pohádkách či filmech - tříhlavý drak ladně plachtící oblohou. Pikantní u těchto záběrů bylo, že byly pořízeny kamerou zaznamenávající účinnost střelby a byly doprovázené protokolem o poškození letounu, ve kterém se psalo o působení velkého žáru. Vojáci ovšem odmítli komentovat něco, co považovali za nevhodný žert. Události dalšího dne však přesvědčily i je. Prezidentský vrtulník s prezidentem i jeho rodinou se poklidně snášel na Jižní trávník Bílého domu, když se náhle ocitl uprostřed hejna ohnivých dráčků. Podívaná to byla úchvatná, každý dráček velikosti kočky domácí zářil jinou barvou. Dráčci však vpád vrtulníku do hejna považovali za nepřátelský akt, rozlétli se do stran, pak vytvořili okolo stroje kruh a začali po něm plivat malé plaménky. Kovové stěny vrtulníku začaly pomalu žhnout, okna se začala tavit a hroutit se. Pilot na nic nečekal a urychlil klesání, čímž sice dostal kabinu pod kruh dráčku, ale za cenu toho, že se začínali trefovat do vstupů vzduchu do turbín. Z jedné vyrazil plamen, vrtulník se zapotácel a ztěžka dopadl z metru na trávník. Pak, jako mávnutím kouzelného proutku, vše okolo vrtulníku zmizelo a na modré obloze svítilo washingtonské slunce. To vše probíhalo před zraky mnoha stovek lidí, kteří postávají u plotu Jižního trávníku v naději, že spatří prezidenta či jeho rodinu. Proto měl každý po ruce mobil nebo i kameru, takže případ podrobně zdokumentovali.

Poslední případ měl komickou příchuť. Řidiči New Yorského metra jsou zvyklí na ledacos, toto však přesáhlo meze. Řidič linky číslo tři právě podjížděl Central Park, když se tunel metra pár stovek stop před vlakem změnil na kamennou sluj osvícenou lucerničkami, ve které strnulo několik malých postav v kamizolkách, s krumpáči v rukách a každá s plnovousem až do pasu. Řidič na to bez hlesu zíral, ale vtlučená automatika fungovala mimo mozek. Pravá ruka praštila do tlačítka nouzového zastavení, levá zapnula rychlou kameru k zaznamenání událostí. Než si řidič stačil uvědomit, co vlastně vidí, sluj zmizela. Po celém incidentu zbylo jen sedm vteřin záznamu a malý bronzový špičák zaražený přesně mezi světla prvního vagónu.

Objevy

Když cestujete po Egyptě a jedete po silnici číslo 60 z Qeny do Safagy, u odbočky na El Geesh je po pravé straně písečná pláň, na které uprostřed trčí hromádka kamení. Tato pláň byl dějištěm úkazu, který neměl v Egyptě obdoby a hodil by se spíše někam k Jávě. Jednoho dne trvala noc, i když už byla desátá hodina dopolední. Noc to vlastně nebyla, ale obloha byla zatažena tak černými mraky, že to jako noc vypadalo. Bezvětří, dusno a horko jako v peci. Těch několik desítek turistů, kteří nocovali v karavanseráji na rozcestí, urychleně nasedali do autobusů a kvapně opouštěli tak nehostinné místo. Zůstalo jen několik místních obchodníčků a pár otrlých dobrodruhů, čekající nějaké představení. To přišlo vcelku brzy. Žár se stupňoval, až to vypadalo, že se poblíž otevřela jáma do pekla. Pak začaly světélkovat kameny uprostřed pláně, nejdřív sinavě, pak čím dál víc ostře zeleně. Když se do světla už nedalo pohlédnout, vyletěl ze země tlustý zelený sloup a zabodl se do černé oblohy. Mračna začala okolo sloupu zmateně vířit a pak se mraky nad celou plání daly do kolotavého pohybu okolo světelného sloupu, proti směru hodinových ručiček. Začal se pohybovat i vzduch pod mračny a nabíral na rychlosti. Za okamžik tu bylo pravé a nefalšované tornádo, které i nadále bobtnalo a měnilo se na orkán. Stovky a tisíce tun písku bylo vsáváno do orkánu a mizelo kdesi na nebesích. Pak se v mracích mnohonásobně zablesklo, zahřměl hrom hlasitý tak, že se zdálo, že se trhá obloha a z černých mračen začaly padat proudy vody. Jak prve letěl písek nahoru, tak nyní padaly dolů tuny vody. To trvalo necelou čtvrthodinku, pak se téměř ihned vyjasnilo. Po mracích nebyla ani stopa, po písčité pláni také. Místo ní byla skalní plotna s obrovským otvorem uprostřed. Otvor měl v průměru snad tři kilometry a místo hromádky kamení uprostřed z otvoru trčel vrchol pravidelného čtyřbokého jehlanu. A vypadal jako ze zeleného skla.

Letecký snímek pyramidy kombinovaný s mapou

Bylo zajímavé, že se jev odehrál pouze nad plání, vše okolo bylo nepoškozené. Pouze starý asfalt na silnici utrpěl několik nových trhlinek. Také lidé v karavanseráji přežili ve zdraví, až na přechodnou nedoslýchavost, zapříčiněnou posledním hromem. Ti tři dobrodruzi se už hrabou v zavazadlech a světlo světa postupně spatřují optické přístroje, jako vytažené z muzejní vitríny. Jeden dalekohled je dokonce starý námořnický rozkládací trubicový, druhý je trofejní z druhé světové války s rozeznatelnou říšskou orlicí. Všichni si prohlížejí skleněnou špičku a pak se pomalu vydávají k otvoru. První, který se podívá přes okraj se sesune k zemi a po čtyřech pádí zpátky, naprosto nereagujíc na volání ostatních. Ti zbývající se tedy poslední kousek k okraji plazí a opatrně nakukují přes hranu. U obou je vidět, jak zatínají svaly a drží se okraje ze všech sil. Není divu, díra do země není jen tak obyčejná. Žádná kolmá nebo i pozvolná stěna. Představte si míč skoro celý zalitý do sádry. Teď míč odstraňte a pozorně prozkoumejte dutinu. Představte si, že ležíte u malého otvůrku a zíráte dolů do dutiny. Do obrovské dutiny, jejíž stěna ubíhá zpět jen několik centimetrů pod tou skálou, na které ležíte...

Jeden z dvojice vytahuje z kapsy zrcátko a pomalu natahuje ruku přes okraj. Zírá do zrcátka a prudce bledne. Zrcátko vyklouzává z náhle zpocených prstů a muž se rychle ale opatrně plazí pozpátku od okraje, jen o pár centimetrů následovaný kolegou. Na chvilku se zarazí u silnice, která je díky násypu půl metru nad skalní plotnou. Tam teprve oba muži vstávají a na nepevných nohou odcházejí do karavanseráje. Tam se jeden vrhá ke svému báglu, vytahuje láhev bourbonu a bez ohledu na vytřeštěné oči obsluhy si mocně lokne. Láhev pak nabízí ostatním dvěma. Do toho začne ječet majitel, řve cosi o Alláhovi a Mohamedovi. Jeden z dobrodruhů vytahuje stodolarovku a cosi majiteli šeptá. Ten nedůvěřivě kouká na dobrodruha, na díru za silnicí a na bankovku, pak ji bere a odchází k otvoru. Během minuty se tryskem přiřítí zpátky, popadne láhev stále stojící na stole a naklopí ji do sebe. Kašle, rudne, odplivuje si, to vše mu pomáhá zahnat zelenou barvu z obličeje. Pak zmizí ve skladu a přináší lepší výběr - vodka, jamajský rum, koňak a podobné. Na nesmělý dotaz podřízeného odpoví půlminutovým vodopádem arabštiny, po kterém podřízeny sotva stačí zašeptat Allahu akbar, než omdlí.

V půlce odpoledne se začínají objevovat první známky rozruchu, který zachvátil celou zemi. Po silnici od Qeny přisviští čtyři vojenské džípy, dva odbočí na silnici vedoucí do El Geesh a dva pokračují rovně směrem k Safaze. Jsou ještě na dohled, když se postaví napříč silnicí a tím ji zablokují. Dá se předpokládat, že totéž dělají ty dva džípy, které odbočily a další dva džípy zablokovaly silnici od Qeny. Pak se od Salafy přikolébá kavalkáda armádních náklaďáků, zastaví poblíž karavanseráje a začnou budovat vojenský tábor. Od aut přijde velitel, plukovník Omar Shariff, a vstoupí dovnitř v okamžiku, kdy si dobrodruzi připíjí s majitelem. Baterie lahví na stole ho nenechává na pochybách, co pijí. Rozkřikne se na majitele, ten ale vzdorovitě a hlavně hlasitě odpovídá vodopádem arabštiny. Velitel se zarazí, zamumlá něco do vysílačky a během minuty je zde nenápadný mladík v maskáčích. Velitel mu cosi rozkazuje, ukazuje směrem k otvoru. Mladík rázně salutuje a lehkým klusem odbíhá. Během dvou minut se vrací troska. Oči vytřeštěné, obličej zelený, po kterém tečou tučné kapky potu. Nejistě se potácí na podlamujících se nohách a téměř šeptem podává veliteli hlášení. Ten nevěří svým očím ani uším, odmávne průzkumníka a jde se podívat sám. Po návratu se mu jen klepou ruce, ale tak hrozně, že není schopen se napít z nabízeného kalíšku s vodkou. Láhví si málem vyrazí zuby, ale zvítězí nad ní a na jeden zátah vyzunkne třetinu lahve. Pak upadá do nejbližšího křesla a tichým hlasem se ptá, jestli všichni viděli to, co on. Ostatní přikyvují, načež se velitel vzchopí a jde organizovat zmatek. Jako první přichází zákaz přibližovat se k otvoru blíže než sto metrů. Pak volá do vysílačky a požaduje četu ženistů pro zabezpečení perimetru. Chvilku naslouchá, pak do mikrofonu říká:

„Hele, Ahmede, mě znáš a víš, co jsme spolu prožili. Byl jsem se podívat na kraj té díry. Pak mám okno, vůbec nevím, jak jsem se dostal zpátky, ruce se mi klepaly jako tehdy, když mi při výcviku vybuchl pod nohama zábleskový granát. Řeknu ti, nemít tam vodku pro turisty, tak mě asi klepne! Tou flaškou jsem si málem vyrazil zuby. A víš co? Přestaň si válet šunky v kanceláři a přileť taky...“

Za pár hodin přiletělo několik břichatých dopravních helikoptér se ženisty doprovázených štíhlým černým smrtonosně vypadajícím strojem. Z té vylezl mohutný muž doslova nacpaný do parádní generálské uniformy. Poblíž už postával velitel, generál k němu zamířil a přivítal se s ním. Pak zvážněl:

„Jedu přímo z generálního štábu. Neboj, Omare, nejedu to tu převzít, jsem tu něco jako pozorovatel a styčný důstojník. Během noci přijede další kolona, přiveze těžkou techniku a hlavně protivzdušnou obranu. Tohle vyvolalo docela rozruch, takže ty šašky v USA by mohlo napadnout, že to ohrožuje jejich zájmy, popřípadě že to chtějí zkoumat sami a pokusit se obsadit to tu. A ráno začnou přijíždět vědci z univerzity v Káhiře, takže tady bude docela rušno. No nic, jdu se převléct do něčeho pohodlnějšího a když mi ukážeš, kde se dá přespat, budu rád.“

Šašci ve Washingtonu opravdu byli uprostřed konference o přírodním úkazu a objevu v Egyptě. Prezident seděl ve velitelském stanovišti pod Bílým domem a poslouchal plácání účastníků. Vojáci měli pouze jednu zprávu, a to že se úkaz nedá pozorovat seshora z družice. Pokud se družice dostane do oblasti padesátí kilometrů nad středem jevu, naprosto přestává reagovat. I krystalové hodiny na družici stojí, po opuštění oblasti jsou opožděné. Zástupce vědecké sekce seděl naprosto zhrouceně, jelikož neměl pro prezidenta jinou odpověď než Nevím. Prezident jen kroutí hlavou, pak vydává rozkazy. Letadlovou loď USS John C. Stennis s doprovodnou flotilou přesměrovává z rutinní plavby Indickým oceánem do Rudého moře, kde bude demonstrovat připravenost USA čelit jakékoliv hrozbě, třeba i do posledního Egypťana. Vědecká sekce se sebere a okamžitě odletí na místo Egyptského úkazu, kde bude zkoumat, co se tam stalo. V případě neochoty domorodců má právo požádat vojáky o podporu.

Nálezy

Generál Ahmed nakonec přespal v karavanseráji, jelikož si nenechal říct a poté, co se převlékl do pohodlné kombinézy se šel podívat na okraj otvoru. Ostatní ho doprovodili alespoň k silnici a byli připraveni přispěchat na pomoc. Poslušen rad se generál posledních pár metrů plazil, podoben želvě, aby na samém okraji ztuhl. Po chvíli zvedl ruku, že žije a pak udělal to, co nikdo nečekal. Pomalu se pootočil tak, aby měl levé rameno nad okrajem. Levou rukou pak šátral na skále pod sebou, pak se pomalu odplazil zpět. U silnice se u ostatních zastavil a řekl:

„Měli jste pravdu. Je to, ehm, silný pocit. Mám však tušení, že je to hlavně otázka psychiky. Zkusil jsem něčím podrápat tu skálu v dutině. Na pohmat je malinko pružná, ale nedá se poškrábat. Zkusil jsem nůž, nic nedělalo ostří ani špička, jezdilo to po skále jako po mastném skle. Ani zaskřípání, nic. To nebude obyčejná skála, na to dám krk!“

Sám nebyl úplně psychicky v pořádku, to bylo vidět na jeho pobledlé tváři a kombinéza také na něm nějak divně visela, takže moc neodmítal, když mu do ruky vrazili skleničku s koňakem, jen pár kapek pro vůni. Chvíli zamyšleně nasával vůni koňaku, pak se natáhl, do další sklenky chrstl kus irské whisky a obrátil ji do sebe. Konečně začal vypadat spokojeně. Nakonec prohlásil, že těch tři sta metrů do tábora je daleko, domluvil se s majitelem a zalezl do prvního volného pokoje. Ostatní ho následovali, byl to hodně rušný den, na nohách je vlastně držel už jen adrenalin.

Už od samého rána panoval okolo díry čilý ruch. Džípy blokující silnice vystřídaly obrněné transportéry, poblíž nich se byl umístěny protiletecké komplexy S-300, které v minulém roce koupil Egypt od Rusů, čímž značně naštval Američany s jejich Patrioty. Ženisté natahovali zábrany proti přístupu k díře. U karavanseráje se dohadoval řidič posledního autobusu s plukovníkem Sharifem o možném odjezdu.

Poslední turistický autobus u karavanseráje

Řidič se nakonec nechal ukecat ke civilní službě u armády, zvláště když si vyhádal dobré platové podmínky. Měl vlastně jediný úkol - převážet vědce a jiné osoby z mezinárodního letiště v Hurghadě sem a zase zpět. A protože se většinou jednalo o velice důležité osoby, bude na každé cestě doprovázen dvojicí džípů s ozbrojenou ostrahou.

První vědci nepřiletěli letadlem z Káhiry, ale byli včetně vybavení přepraveni odlehčenou verzí armádního brazilského transportního letadla Embraer KC-390, které mohlo jako startovací a přistávací dráhu použít normální silnice. Zde mohlo letadlo použít tři přes kilometr dlouhé rovné kusy silnice číslo 60, díky zablokování přístupových cest naprosto prázdné. Dva letouny využily každý metr, bylo vidět, že jsou doslova napěchovány přístroji i lidmi. Přístroje budou vyloženy, letadla na několik dní zůstanou jako útočiště pro lidi, než bude hotové vědecké městečko. Několik vědců a techniků sestavovalo dálkově řízeného robota, který měl za úkol zkoumat nebezpečná a nejistá místa. Jeho prvním úkolem měl být výlet na kraj otvoru, kde měl v prvé řadě nasnímat co nejvíc z vnitřní dutiny s využitím různých druhů filtrů a kamer. Jelikož se testování a nastavování robota prodlužovalo, chtělo několik vědců navštívit okraj osobně. Plukovník jim líčí, do jakého nerozumného podniku se chystají, když ho přeruší nějaká předtucha, takový divný pocit. Rozhlédne se okolo sebe, co se zase děje a je na oplátku oslněn zábleskem světla, které vytrysklo ze skleněného vrcholu pyramidy.

Nejen v Egyptě se děly podivné věci. V České republice stojí nenápadný hrad Houska. Tajemný je jeho samotný vznik. Nikdo neví, kde se tu ten hrad vzal, kdo ho postavil a hlavně proč vůbec stojí uprostřed tehdejších středověkých pralesů, kde nebyl život, nevedla tudy hranice, neprocházela obchodní cesta. Z nejstarších kronik zaznívá, že hrad je tu kvůli tomu, aby se odsud cosi, nikdy blíže konkrétněji se nepojmenovává, co to má přesně být, nemohlo dostat ven do okolního světa, a také je podle toho stavěn. Ve skále, prostupující hradem, měl být umístěn vchod do pekla, který nešel zazdít. Situace se zklidnila až tehdy, kdy byla na skále postavena hradní kaple. I ta je plná tajemství. Je stále vlhká, po stěnách rostou lišejníky, a to i v extrémně suchých a horkých létech. Zvířata odmítají do kaple byť jen vkročit, lidem není v kapli dobře psychicky ani tělesně. Nefungují zde pořádně elektronické přístroje a 90% fotografií je nepovedených.

V těchto dnech na hradě pobýval výzkumný tým z Technické Univerzity v Liberci, poskládaný ze studentů různých oborů. Marek Kubrt byl jedním z asistentů. Měl přezdívku Ajnštajn, byl to takový místní všeuměl. Zajímal se o celou řadu oborů, začal původně se strojírenskou fakultou, až skončil na Katedře nosných konstrukcí, cestou stihl i pár semestrů chemie. Další lidé v týmu byli fyzici, archeologové, a další. Nesmíme zapomenout na černovlasou a černookou Sofii Papadiamantopoulos, vnučku Řeků, kteří se do Čech přistěhovali po skončení řecké občanské války a které říkali zkráceně Pap. Sekretářka, organizátorka a hlavně ozdoba celého týmu měla na starosti administrativu a styk s veřejností. Na to, jak byla mladá, měla v týmu trvalý respekt, hlavně proto, že uměla sehnat z univerzitních laboratoří a soukromých skladů naprosto nedostupné přístroje. Celý tým bydlel v podhradí v domečku vedle pískovcové skály, která tvořila součást hradu.

Toho dne se jim podařilo lokalizovat pravděpodobný vstup do podzemních prostor hradu, pod úpatím točitého schodiště u kaple. Uprostřed noci jsou však vzbuzeni dunivou ránou a citelným zhoupnutím podlah. Marek se bleskurychle probouzí, jak to má ve zvyku. Zmateně se rozhlíží, ale žádné další otřesy nezaznamenává. Vůkol je tma, akorát za stěnou slyší kolegu Kulíška, hledajícího brýle. Pak mu na dveře od pokoje zabuší Sofie:

„Marku, vstávej, z hradu se nějak divně blýská!“

Sofie má pokoj na druhou stranu domečku a přes otevřené dveře jejího pokoje se v okně skutečně něco blýská. Není to však normální blesk nebo požár, záblesky mají zelenou barvu. Marek spěchá zpátky do pokoje, aby se oblékl a vyrazil na průzkum. U dveří se málem přerazil o druhou a poslední příslušnici jemného pohlaví. Bioložce Kateřině se pod zrzavou čupřinou blýskají zelené oči, až si Marek není jistý, je-li to jen odrazem ze záblesků venku.

Nakonec jdou na průzkum čtyři. Marek, Kulíšek a Sofie s Kateřinou. Z hradního nádvoří vidí, že se blýská od hradní kaple. Podle drobného vyjeknutí poznává, že si na pověst o vstupu do pekla nevzpomněl sám. Tiše proto říká, že tohle peklo být nemůže, nesmrdí tu síra a plameny mají také jinou barvu. Sám si oddechne, když slyší dvoje lehounké oddechnutí. To už zápasí s klíčem v zámku dveří hradní kaple. Nedaří se mu odemknout, až ho odstrčí netrpělivá Kateřina. Jakoby na to dveře čekaly, rozlétnou se dokořán, jen co se jich Kateřina dotkne. Všichni trčí krok v kapli a zírají. Liturgické výklenky po stranách oltáře vypadají jako okna do kolotajících mraků různých odstínů zelení. Občas zasvítí jasně zelený blesk. A na podlaze... Marek si protírá oči. Na podlaze je přibližně ovál, kterým v mezerách mezi kameny prosvítá ostré zelené světlo. Všichni na ten div zírají jako uhranutí, nikdo z nich ale nevnímá, že světlo pomalu zesiluje. Pak se konečně záblesk prodere i kamennou podlahou. Čtveřice je rázem oslněna a vůbec nevnímá další zhoupnutí podlahy. Světelný ohňostroj pomalu uhasíná, kaple se opětovně halí do temnoty. Prázdná.

Vchod do jeskynního příbytku Sibyly Kumské.

V Itálii leží město Neapol. Jezdí sem turisté z celého světa obdivovat architektonické skvosty a zažít trochu toho mrazení na spodním konci zad při pohledu na stále činný stratovulkán Vesuv, který v roce 79 našeho letopočtu zničil Pompeje. Devatenáct kilometrů východně, skoro na břehu moře, leží poblíž vesničky Cuma další pamětihodnost, o kterých ale moc turistů neví. Je to jeskynní komplex, ve kterém prý žila věštkyně nazývaná Sibyla Kumská. Dle pověstí se jeskyně a chodby táhnou až k jezerům Averno, Lucrino a dál až k neapolskému zálivu. Právě pod jezerem Averno se měl nacházet vchod do podsvětí, kam si Sibyla chodila pro radu. Dnes je vchod uzavřen mříží, vkusně zasazenou do pseudohistorické brány. Tam se stal další incident. Na četnickou stanici v Cumě se dorazil značně rozrušený a vyděšený muž, že se mu před očima vypařila manželka s dcerou. Chtěli si udělat piknik u brány do jeskynního komplexu, devatenáctiletá dcera něco zahlédla v jeskyni za mříží. Přivolala matku, zatímco muž zamykal auto. Otočil se k rodině právě ve chvíli, kdy bránu zahalil zelený plamen, po jehož zmizení zůstaly u mříže jen dvě hromádky šatů. Bylo to naprosto neuvěřitelné vyprávění, kdyby nebylo svědka. Vesnický kutil zkoušel svůj nový dron a celou událost zaznamenal na kameru.

Do třetice, poslední případ se stal v Austrálii. Tam existuje národní park Uluru-Kata Tjuta. Název nikomu cizímu nic neříká, ale jméno Ayers Rock už zná dost lidí. Uprostřed plání Severního teritoria trčí ze země skála, kterou jako by pohodil nějaký obr při své cestě. Složením i barvou se sem vůbec nehodí. Celá červená září do daleka. Místní Aboridžinci, domorodci, mají skálu za posvátnou. Když jim byla skála Australskou vládou vrácena do užívání, zbyl u ní jediný luxusní hotel, asi proto, protože vypadal jako skupina patnácti domečků ve stylu stanů. Jedné noci trpěl manažer hotelu nespavostí a procházel se při měsíčku. A jako u všech ostatních případech se mu zhoupla země pod nohama, načež se jeden domeček zahalil do zeleného plamene, po jehož zhasnutí celý domeček zmizel. Hodil by to za hlavu, kdyby manželka ráno neztropila hysterickou scénu, protože v domku tajně ubytovala svoji matku. Tajně proto, protože ji její manžel bytostně nesnášel. Teď je domek pryč i s matkou, a určitě za to může on!

Plukovníku Omarovi ještě dozníval v oku zelený záblesk, když zaslechl volat svoje jméno. U spojařského vozu stál generál Ahmed a zuřivě na něj mával, ať sem okamžitě dorazí. Když se k němu Omar přiřítil, jen mu podal kus papíru s otázkou:

„Ty znáš nějakou Světlanu?“

Plukovník Ahmed pocítil, jak mu cosi s mnoha ledovými nožičkami cupitá podél páteře. Pohlédl na papír a četl:

„Světlana: Muslimské bratrstvo nás prodalo Američanům, vás taky. Probíhá tady puč s jejich podporou, nevěřte žádné další zprávě. Rozbijte vysílačku a něco si vymyslete, váš nález se nesmí dostat Amer...“

Plukovník Omar se svezl po boku vozu až seděl na zemi. Pak teprve vzhlédl k Ahmedovi:

„Víc toho nebylo?“

Ten jen zakroutil hlavou:

„Vysílání bylo přerušeno. Co se děje? Kdo je ta Světlana?“

Omar si jen povzdechl:

„Světlana není nikdo. Je to kód nejvyšší naléhavosti. Možná to nevíš, ale oba patříme pod sekundární velitelství, kdyby to první, veřejné, bylo zničeno nebo mu byla znemožněna činnost, což je tento případ.“

To už seděl Ahmed vedle něho.

„Jo, už vím. Někde v té hromadě papírů, co se na nás denně valí, se něco takového říkalo. Co to pro nás znamená?“

„V tuto chvíli nic, jen nechat radistu opravitelně zničit vysílačku tak, aby byla okamžitě nepoužitelná. Pak vyhlásit poplach, protože Amíci tohle nepodnikají bez rozmyslu a určitě už jsou na cestě. A zastřelit nebo zavřít každého, kdo patří k Muslimskému bratrstvu, i když by tady neměl být nikdo z nich.“

Ahmed se zvedl, zalezl do spojařského vozu za radistou. Omar ho ve vstávání napodobil, ale začal vykřikovat rozkazy. Vojenský tábor se začal hemžit. Vědce kázal odklidit do karavanseráje, jejich přítomnost je nyní druhořadá, nejdřív musí ubránit objev, aby bylo co zkoumat. Když jim to Omar takhle podal, ani neprotestovali.

Projevila se dobrá nacvičenost, během chvilky se roztočily radary na palebných stanovištích. Pak už se jen čekalo na věci příští a budoucí. Ne dlouho. Od východu, od Rudého moře, se ozval řev tryskových motorů a objevila se dvojice F-16, letících kousek nad zemí. Dvě stanoviště vyplivly po jedné raketě, které se hned rozletěly za svými cíli. Bylo vidět, že tohle arogantní Američané neočekávali. Letouny ve vzduchu zakolísaly, jako by se jejich piloti nedokázali rozhodnout, pak to jeden strhl prudce nahoru. Druhý pilot zazmatkoval o něco více a strhl stroj doleva, pro něj bohužel přímo proti dalšímu stanovišti. To vystřelilo další raketu. Z takové blízkosti nešlo minout. Raketa se trefila přímo do radaru v přídi, před pilotní kabinu. Vykvetl ohnivý květ, z něhož pršely malé úlomky kovu. Pilot druhého stroje právě přecházel ve střemhlavý let, tak měl vše na dlani. S jistotou vlastní nezranitelnosti zapnul forsáž a vydal se pomstít svého druha ve zbrani. Obě zbylé rakety ignoroval, měly sotva vyšší rychlost. Pak se stalo naráz tolik událostí, že to měli přihlížející za sen.

Kurs druhé F-16 ji zavedl dvacet metrů nad střed pyramidy. Pak náhle stála F-16 ve vzduchu nad vrcholkem, obalená zeleným obrysem. Obě rakety jím prolétly, jako by byl nehmotný, načež je operátoři raději zlikvidovali autodestrukcí. Byl vidět pilot, marně lomcující kniplem i vystřelovacím zařízením. Letoun zazářil a začal pomalu se stoupající rychlostí couvat. Opisoval přitom všechny manévry, které před tím udělal, ale pozpátku. Zrnitý obrys zmizel za skalami a rozhostilo se ticho, po chvíli přerušené vzdáleným duněním. Na východě, od Rudého moře, se zeleně zablýsklo, až to osvítilo mraky ve výšce. Vzápětí odtud přiletěl krátký slaný deštíček. Podle pozdější rekonstrukce všichni tvrdili, že na flotilu spadlo něco zářivě zeleného, co vytvořilo oblak zelené záře, který překryl celou flotilu. Pak zazněl zvuk, jako když někdo plácne do vody a mořská voda se skutečně rozstříkla široko daleko. Po flotile nezůstalo vůbec nic...

Dozvuky

Američané se v Egyptě ocitli v nepříjemné situaci. Po podivném zmizení letadlové lodi a její flotily zůstalo v Egyptě jen pár desítek amerických vojáků. Většina z nich uvízla na velitelství armády v Káhiře, jen osm vojáků ve dvou džípech doprovázelo americké vědce v autobusu jedoucí převzít takový krásný výzkumný úkol. Domorodci již zbudou dostatečně zpacifikováni leteckým výpadem, proto je pohled na dvojici obrněných transportérů za hradbou pytlů s pískem nepříjemně překvapil. Pak se za nimi zatmělo. Ve výhledu bránila černá helikoptéra a provokativně roztáčela hlavně rotačního kanónu.

Rozkaz k zastavení nikdo dávat nemusel, řidič autobusu šlápl na brzdy, jen co viděl trčící hlavně. Velitel kolony sice na chvilku ztuhl, jak mu hlavou prolétaly možné scénáře, pak celý schlípl. Otevřel dveře, na silnici hodil útočnou pušku M16, pistoli Beretta 92 a nakonec vylezl sám, ruce přitom držel tak, aby bylo vidět, že jsou prázdné. Zpoza jednoho transportéru vykoukl voják a gestem ho pobídl, ať jde dál. Za transportéry postávalo několik vojáků, pak se mezi nimi protlačil plukovník Omar a docela vlídně se Američana zeptal, co pohledává v tomto zapomenutém kraji, čímž ho dokonale zmátl. Omar však pokračoval:

„A neříkejte, že jste zabloudili, GPS tady pořádně nefunguje, ale ruský GLONASS ano. Víte, že máte docela štěstí, že jste narazili na rozumné lidi, jste totiž poslední živí američtí vojáci široko daleko!“

To už bylo na Američana moc. Chvilku mával rukama a jak chtěl říct hodně věcí naráz, zakoktal se a zmlkl.

Plukovník pokračoval:

„Muslimské bratrstvo je postaveno mimo zákon, platí stanné právo a kdo je přistižen se zbraní v ruce je okamžitě zatčen nebo, pokud se brání, zastřelen. Zatčen byl jen velitel výsadku v Káhiře a teď vy.“

Američan se konečně probral:

„A co flotila? Neříkejte, že to strpí!“

Omar na něj smutně pohlédl:

„Jaká flotila? Podle očitých svědků na flotilu spadlo něco zářivě zeleného, co vytvořilo oblak zelené záře, který překryl celou flotilu. Pak se zablesklo a moře bylo prázdné... Stalo se to přibližně v době, kdy jste na nás letecky útočili.“

Pod Američanem se podlomily kolena a ztěžka dosedl na asfalt. Chvilku kroutil hlavou a pak se docela normálně zeptal:

„Co se to tady vlastně děje? My jsme sem byli posláni prozkoumat nějaké UFO nebo něco podobného...“

Plukovník natáhl ruku a pomohl mu vstát:

„To necháme na později, teď půjdeme uklidnit vaše hochy a ty vědce. Pak vás ubytujeme a můžeme pokračovat v rozhovoru.“

Vědci obou zemí se dohodli hned, porovnávali vybavení, kterého bylo přes půl autobusu a litovali flotilu, tedy zejména výzkumnou oceánografickou loď s několika vzácnými přístroji, které by se hodily. Vojáci odevzdali zbraně a vojenské vybavení a po podepsání smlouvy, že nebudou škodit a vzdalovat se z místa byli propuštěni. Za pár hodin již sami shodili maskáče s vybavením a pouze v tričkách a krátkých kalhotách se uvelebili na terase karavanseráje. Jejich velitel, který se představil jako seržant Mark Stone, se zdržoval poblíž Omara s Ahmedem a čekal na záminku k hovoru. Nakonec to dopadlo tak, že dostal pásku na paži s nápisem Externí pracovník a přístup do veřejných prostor základny. Také mu ukázali film z automatické kamery, který zachycoval podrobnosti amerického leteckého útoku. Dlouho debatovali nad rozostřeným záběrem F16, trčící nehybně ve vzduchu v okamžiku, kdy jí prolétají dvě střely jako by byla duch. A možná asi byla...

Vědci měli zatím hromadu práce, tak kolegy z USA letmo přivítali a ukázali pomáhat, kde bude zapotřebí. Nyní už funkční robot natahoval rameno s kamerou nad otvor a dovnitř, aby pečlivě zaznamenal těch pár centimetrů skály, na které stál. Slabší povahy při pohledu na velkou obrazovku kamery zelenaly a statečně přemáhaly nevolnost, akorát operátor robota vypadal, že ho to baví. O kus dál se již tyčila vrtná soustava, které měla získat vzorky hornin z větší hloubky. Vrtat budou navíc šikmo, aby se dostali přibližně do spodní třetiny díry. Souprava jako jediná pracovala i v noci, pouze s nejnutnějším světlem na motorovou část a trubky. Tak se stalo, že měli vědci budíček ve čtyři ráno, jelikož se vrtná souprava o něco zarazila a odmítla se dále provrtávat do hloubi. Rozruch vzbudil i Omara, který měl jak správný velitel lehké spaní, a ten se šel podívat, co se děje. Od vědců se dozvěděl, že podle výpočtů by se měli každou chvíli vynořit v díře, ale něco tomu brání. Spustili do díry radarový dálkoměr, který jim měl ukázat, kolik materiálu zbývá k rozhraní skála / vzduch, ale ten je nějaký pokažený, protože pokaždé naměří 24 kilometrů, což je blbost. Spustili do trubky kameru s výkonným reflektorem, ale tím jen oslepili dva vědce, kteří příliš zaujatě sledovali obrazovku. Jediné, co z toho vzniklo, je hlášení operátora robota, který sledoval přibližné místo, kde by se měl vrták vynořit že v okamžiku zapnutí světel na kameře se rozsvítil kus stěny díry. Od té doby experimentují s různými barvami světla. Omar poděkoval za informace a šel se dospat. Zdálo se mu o bublině zeleného silového pole, jak ji ze všech stran zaplavují vlny lávy.

Ráno při snídani si postěžoval na blbé sny. Jak Ahmed, tak i seržant Stone zírali na Omara, na sebe, na Omara a pak z nich vypadlo, že se jim zdál naprosto stejný sen.

Vyvolení

Vědci se ukázali být neúnavní nezmarové. Ačkoliv měli dnešní budíček již ve čtyři ráno, rozvíjeli své teorie i možnosti dalšího bádání. Původní návrh, spustit jednoho odvážlivce na laně z helikoptéry padl při vzpomínce, co se událo s americkou F16. Prokopání se šikmo z boku se ukázalo jako nereálné, zbývala jediná možnost - spustit se po laně z okraje otvoru. Jeden z Američanů upozornil na ještě jednu možnost: Prostě skočit s padákem jako z letadla. Místa je v díře dost... Tento nápad zaujal, bohužel měl velký nedostatek: Jak zpátky? V kombinaci s prvním nápadem. Postavit kladkostroj a výtah, průzkumníci zatím můžou dole pátrat. Potřebné věci se dají také shazovat padákem.

Omar návrh rámcově schválil, ale vymínil se, že před lidmi půjde robot. Anténu dálkového ovládání a přenosu dat položí na zem tak, aby trčela přes okraj otvoru, pořádně ji zatíží a bude to. To byl zdaleka nejlepší návrh a také se hned začal realizovat. Omar přispěl ještě s jedním nápadem, přivázat ke spodku robota několik nafukovacích balónů pro zmírnění dopadu. Majitel karavanseráje je ve svém obchůdku určitě bude mít. Měl. Robot byl připraven pozdě odpoledne, takže se všichni usnesli pokračovat ráno. Přeci jen to byl dlouhý den.

V noci žádný poplach nenastal, přesto se vědci začali houfovat již brzo ráno. Poslední kontrola proběhla bez problémů a protože se připojili i Omar s Ahmedem, pokus mohl začít. Na poslední chvíli zaměnili malý padáček, který slouží na vytažení hlavního padáku za tenké lanko, které vytáhne padák a pak se uvolní. Přece jen měli jen jeden pokus... Pak už nic nebránilo začít.

Robot se rozjel pozpátku, v manipulátoru držel pomocné lano, pomocí něhož se měl dostat přes okraj otvoru pěkně klidně a pomalu, aby neskončil v kotrmelcích a nezamotal se do padáku. Všichni to se zájmem sledovali na obrazovkách z kamer umístěných kus od místa sestupu. Díky zakřivení otvoru měly nádherný výhled z boku a mírně zezadu. Chvilka napětí... Robot padá bez převracení, vzápětí se nad ním objevuje vrchlík padáku, který se okamžitě plní vzduchem. Pomalu se pod padákem houpe, ale padá úplně klidně přímo dolů, až dosedne na trojici nafukovacích balónů. Pár pohybů manipulátorem, balóny se kutálejí okolo a robot konečně stojí na vlastních pásech. Poslušen programu, udělá úplný panoramatický snímek, nejdřív normální, pak další přes filtry. Co dál? Objet pyramidu a cestou, řekněme po dvou stech metrech, dělat panoramatický snímek. Po směru nebo protisměru hodinových ručiček? To už Omar vypěnil, vynadal vědcům, že je nebude vodit za ručičku, ať laskavě přemýšlejí sami a opustil je. Zamířil do karavanseráje, kam už předtím mířil Ahmed. Karavanseráj se tímto pomalu měnila na mezinárodní konferenci, kde se diskutovaly různé názory. Nyní právě získával nejvíc hlasů Ahmedův názor, že by se vodka či jiné silné alkoholické nápoje měly zachovat pro krizové situace. Na podporu svého názoru si objednal pomerančový džus. Do toho vpadl Omar, který se rozhodl následovat nadřízeného a chtěl džus také. Jedno jaký, hlavně, když bude mít dost procent. Byl mu nabídnut jablečný s kalvádosem, což s díky přijal.

Příjemnou pohodu narušil šéf spojařů, který donesl Omarovi papír s depeší. Ten si jej přečetl, vytřeštil oči a začal číst znovu, pro jistotu nahlas:

„Pro: Omar Shariff, od: Výzkumné oceánografické plavidlo Ruské federace Vladimir Komarov, Red Sea.“

Omar zvedl hlavu od papíru, přehlédl sbírku vykulených oči a pokračoval ve čtení:

„Na palubu byli expresně dopraveni dva vědci z výzkumné stanice v jižním Tichomoří, kteří by s vámi a vašimi vědci rádi prodebatovali problém pyramidy se zeleným skleněným vrcholem. Jedna taková vyrostla poblíž naší výzkumné stanice. Propočtením souřadnic bylo zjištěno, že se nachází prakticky přesně na opačné straně Zeměkoule jako ta vaše. Odpovězte, prosím, na téže frekvenci, na které došla tato zpráva.“

Omar zatápal rukou po své sklenici džusu a obrátil obsah do sebe. Pak se obrátil k Ahmedovi, který s úsměvem vrtěl hlavou:

„Slíbil jsem ti, že nebudu zasahovat. Je to na tobě.“

Omar si odfrkl a obrátil se ke spojaři:

„Odešlete, že vědci budou vítáni, vojáci ne. Samozřejmě, mimo bezpečnostní doprovod na cestu k nám.“

Seržant Mark Stone z americké armády rozčileně vyskočil:

„To nemyslíte vážně! Vždyť to jsou Rusové! Nás jste sem pustit nechtěli!“

Omar se na něj vlídně usmál:

„To bude asi tím, že se Rusové nejdřív slušně zeptali, jestli smí přijít a nevtrhli na nás silou, jako tvoji krajané.“

Mark lapal po dechu, ale musel nakonec uznat, že má Omar pravdu.

Vědci byli přivezeni druhý den ráno v ošuntělém Landroveru, řízeném pouze jedním mužem vojáckého vzhledu, ale oblečeným v civilu. Všichni vylezli ven a nechali se prohledat. Vědci neměli žádné zbraně, řidič měl jen pistoli Makarov PMM se speciálním zásobníkem na dvanáct nábojů, na kterou předem upozornil. Všichni tři dostali podle vzoru Marka Stonea pásku na rukáv s nápisem Externí pracovník. Vědce odvedl jeden voják k vědcům, vojáka pak jiný do karavanseráje. Rus při vchodu do místnosti začenichal, pak se usmál, pozdravil a představil se:

„Dobrý den, jmenuji se Vadim Strelkov a dělám doprovod našim vědcům. Odpusťte, že sem vtrháváme, ale situace je nesmírně podivná. Dějí se věci, nad kterými zůstává rozum stát. Našemu prezidentovi se jeho víkendová dača na chvíli změnila na chaloupku na kuřích nohou včetně obyvatelky, baby Jagy. Co se stalo u vás, pokud to není tajemstvím?“

Stone se ušklíbl a zeptal se:

„Co z toho, co se stalo u nás, víte?“

Rus se nenechal vyvést z rovnováhy:

„Vím o Yellowstonu, o prezidentském vrtulníku a nějakém povrchovém dole. U nás v Mirném se na chvíli změnila pevná skála v bláto a zpět, takže všechny stroje jsou na půl metru zanořené do skály.“

Američan pokýval hlavou:

„Jeden případ vám unikl. Ten se bude líbit, je také pohádkový. Tunel metra v New Yorku se na chvilku změnil v jeskyni, kde trpaslíci dolovali stříbro. To víme, protože po události zůstal malý bronzový špičák zaražený přesně mezi světla prvního vagónu. Na něm byly stopy stříbrné rudy.“

Vadim si prohrábl rusé vlasy, načež řekl:

„No, máme s kolegy jednu teorii. Totiž, jsem člen skupiny amatérských hledačů střípků reality ve starých pověstech. Na něco jsme již narazili a šlo to vědecky ověřit, takže ta naše teorie není úplná blbost.“

Omar se na Vadima se zájmem otočil:

„Co to je za teorii?“

Vadim se nejistě usmál:

„No, zní to bláznivě, ale vypadá to, že do naší reality začíná prosakovat magie.“

Američan vyprskl smíchy, ale Vadim klidně pokračoval:

„Vrtulník amerického prezidenta napadl houf ohnivých dráčků, kteří se nikde nevyskytují. Metro jede přes trpasličí důl, což naštve jednoho trpaslíka, že se ho pokusí zabít krumpáčem. Vysvětlete mi to vědecky!“

Mark ze sebe vyrazil:

„Sakra, nějak se to vysvětlit musí!“

Vadim pokračoval:

„U nás je všeobecně známá jedna pohádka, jmenuje se Mrazík. V USA se uváděla pod názvem Father Frost. Tam hrdina vykřikne, aby se chaloupka na kuřích nožkách obrátila vchodem od lesa, k němu. Něco podobného zakřičel i prezident před svojí proměněnou dačou. Chaloupka se začala otáčet, pak to probliklo a vrátila se naše realita. Chaloupka se přetransformovala zpět na daču, ale přesně o 37° pootočenou. Prakticky přesně, jak byla pootočená chaloupka. Nejzajímavější je, že různá technická vedení fungují stále tak, jako by dača stála rovně!“

Další rozhovor přerušil příchod obou ruských vědců. Nejen Vadim, ale i ostatní se na ně zvědavě zadívali. Na němou otázku odpověděl ten starší, zkušenější:

„Je to ona. Sice větší, ale co jsem mohl změřit laserovým dálkoměrem, proporce odpovídají.“

První se ke slovu dostal Ahmed, který již byl poznamenán vědeckou zvědavostí:

„Ta pyramida tam u vás je menší? O kolik?“

Vědec se na něj obrátil:

„Ne o kolik, ale kolikrát. Tato pyramida má ještě spodek zasypaný pískem, tak jsem to měřil podle toho zeleného vršku. Pětkrát a stále vychází jeden údaj - číslo pí, 3,1415. Také jsem nevěřil, jedno měření dělal tady Fjodor, jedno Američané a jedno místní.“

To už nevydržel Mark a vyhrkl:

„To není možné, to bude nějaká chyba měření, na to vám neskočím, pane... Ehm, jak vám máme říkat?“

Starší vědec mírně zrudl:

„Já se nesmírně omlouvám, v tom šoku jsem zapomněl na zdvořilost. Jmenuji se Michail Lomov, ale když mi budete říkat Míšo, zlobit se nebudu. K tomu měření: Američané také nedůvěřovali místním přístrojům a použili vlastní. Výsledek se lišil na pátém desetinném místě.“

Než stačil Mark cokoliv říct, ozval se Ahmed:

„Jakou metodu jste použil při výpočtu?“

Mark vykulil oči a prohlásil, že se chtěl zeptat na to samé. Míša se už chystal vysvětlovat, ale Omar je slušně vyhodil ke stolku na terase, kde se můžou hádat do libosti a nebudou tím rušit ostatní. Pak se vrátil ke stolu, nechal si nalít ochucený jablečný džus a otočil se se na majitele karavanseráje:

„Nemohl bys na tom křápu, kterému říkáš rádio, naladit něco uklidňujícího?“

Majitel se zašklebil ale odešel za bar k rádiu. Po chvilce se z reprobeden linula klasická orientální hudba. Pohoda však netrvala dlouho. V rádiu začalo šumět a praskat, jako by se blížila bouřka. Obloha však byla stále bez mráčku. Pak to v rádiu zapištělo a ozval se vodopád slov. Rusky, anglicky, arabsky a dalšími. Majitel přiskočil k rádiu a zkusil naladit něco jiného. Na všech pásmech se však ozývalo totéž - změť slov v různých jazycích. Omar se vrhl ke dveřím, že to musí slyšet ti diskutující na verandě. Vadim následovaný ostatními hned za ním. Ti všichni se zarazili hned za dveřmi na terasu. Míša s Ahmedem a Markem tam byli, ale právě odcházeli. Lépe řečeno pomalu se rozplývali v kouli zeleného světla. Stáli, drželi se kolem ramen a vše snášeli obdivuhodně klidně. A jako by si uvědomili, že se někdo dívá, se Míša s Ahmedem otočili a zamávali.

Umělá inteligence, obhospodařující Bránu, byla konečně spokojena. Desítka bytostí obého pohlaví a z různých míst byla přemístěna do karanténního prostoru na druhém konci světa. Konečně mohla začít s testováním.

Testování

Událost se zmizením tří lidí se okamžitě rozkřikla po táboře. Někdo jen trpně vyčkával věcí příštích, ti bojovnější chtěli začít rozebírat pyramidu a několik dokonce chtělo proti pyramidě použít sílu. Poslední dvě skupiny zkrotil Omar s poukazem na to, jak hravě si pyramida poradila s těžkým letadlem a s celou flotilou. Mohlo by se lehce stát, že budou v situaci opice, která zatahala za nějakou liánu a pak teprve zjistla, že je to ocas vzteklého tygra... Obrazně řečeno.

Vadim s mladším vědcem a Omarem seděli v karavanseráji a probírali situaci, hlavně tedy to, co ohlásit vedení, když se ozvalo melodické zacinkání. Vadim začal z kapsy dolovat přístrojek podobný prvním mobilům. Pohlédl na něj a  vytřeštil oči. Z malého displeje na něj blikalo azbukou napsané jméno Míša. Zmáčkl tlačítko a přiložil přístroj k uchu. Z přístroje se ozvalo brebentění, na které odpovídal Vadim zpočátku zmateně, ale posléze se jeho hlasový projev zklidnil. Chvilku naslouchal, pak rusky odpověděl. Na ostatní se obrátil anglicky s prosbou o větší kus papíru a něco na psaní. Dostal sešit a propisku, usedl ke stolu a prohlásil do přístroje, že je připraven. Delší dobu psal, kontroloval napsané, pak se rozloučil a zavěsil. Pak si teprve všiml kruhu zvědavých obličejů, tak řekl, že bude vysvětlovat.

„Výzkumná stanice na tom ostrově v Tichém oceánu slouží k výzkumu pokročilých komunikačních technologií. Je na tom ostrově proto, že je to dostatečně daleko od výzkumáku v Rusku, který dělá protipól. V poslední době se podařil jeden zásadní objev, z něhož vychází možnost praktického využití. Nevím přesně podobnosti, ale má to co do činění s elektronovými páry, případě v tomto případě to není elektron, ale kvark. Tenhle přístroj je jeden z prvních funkčních prototypů, člověk se s ním dovolá kamkoliv, kde je stejné zařízení. No, a mě se ozval Míša, že se nemůže spojit ani s výzkumákem, ani se stanicí. Stanici přitom vidí, jsou totiž všichni v té druhé pyramidě na ostrově. A není tam jen s Markem a Ahmedem, ale je jich tam celkem deset, pět mužů a pět žen z různých koutů světa. Tady...“

Vadim pozdvihl popsaný papír.

„... je seznam jmen a míst, kde došlo ke zmizení. Máme se spojit s oficiálními místy a vyřídit pozdravy. Já oznámím svou část na Komarova. Omare, postaráš se o zbytek?“

Omar si povzdechl:

„No, co mi zbývá... Já se s tím nějak poperu.“

A popral. Spojaři několik hodin žhavili mašiny, používali k tomu vojenské šifry, a výsledky se začaly objevovat. Kdesi ve střední Evropě při průzkumu nevšedního hradu zmizeli hned čtyři členové expedice. To byl jen začátek. V průběhu doby zmizely v Itálii u Neapole dvě ženy, matka s dcerou, přímo před zraky manžela a otce. Ten strávil chvíli ve vyšetřovací vazbě, vše nasvědčovalo tomu, že je sám zabil. Pomohl mu záznam z dronu, potvrzující jeho verzi. Jeden případ pocházel z Austrálie, tam však pravděpodobně došlo k nějakému problému. V zeleném plameni zmizela jedna chatička hotelového komplexu i se svou obyvatelkou, tchyní manažera komplexu. Těsně před dotazem z ambasády se však chatička vrátila i s tchyní, která však byla v těžkém šoku a stále blábolila cosi o zelených ruských mužíčcích. Místo ní však zmizela i s příslušným světelným doprovodem jedna z servírek. Poslední zmizení pozoroval Omar na vlastní oči.

Ruský vědec Michail Lomov, přáteli zvaný Míša, se pomalu probouzel. Ne, že by chtěl, ale tiché, ale pronikavé bručení mu nedalo spát. V polospánku šmátral po budíku, ten se však na nočním stolku nenacházel, noční stolek také ne. Pak se probral a vzpomněl si, kde vlastně je i jak se sem ve světelném záblesku dostal. Včera... Bylo to včera? Vůbec nemá ponětí o čase, přišel o oblečení i všechny ostatní věci. Je to vlastně legrace. Člověk si povídá se dvěma kolegy, najednou je zalitý zeleným světlem, které pozvolna zesiluje. Ještě stačí zamávat Vadimovi z doprovodu, pak je najednou v nějaké místnosti ze zeleného skla. A není tam sám. Jeho dva kolegové jsou tam také, navíc je už v místnosti několik mužů i žen. Světlo je tlumeně zelené, všichni vypadají jako žáby. V rozrušení promluvil rusky, to ale neměl dělat. S pronikavým vřískotem se na něj žene postarší plnoštíhlá dáma. Vykřikuje cosi o ruském spiknutí a o zelených mužíčcích. Generál Ahmed ji zkušeně odchytí a pokouší se ji uklidnit, žena však bojuje jako lev, v tomto případě jako lvice. Pak ji nějaká síla od Ahmeda odtrhává, tlačí doprostřed volného místa. Zelený záblesk a místo ječící hysterky tady stojí servírka, která kulí oči, kde se to ocitla.

Všichni umí anglicky, dorozumívají se proto tímto jazykem. Navzájem vykládají, jak se tady ocitli, odkud jsou a podobně. Míša se zvědavě rozhlíží, pak přistupuje k zelené skleněné stěně. Jeho výkřik upoutá pozornost všech. Míša ukazuje přes stěnu a vysvětluje, že ví, kde jsou. Ostrov, dokonce je vidět kus stanice! Míša horečně doluje z kapsy prototyp dálkového komunikátoru, zkouší se dovolat do stanice. Ta se nehlásí, tak zkouší výzkumák. Také ticho, ale u Vadima to vyzvání. Hurá, Vadim je na příjmu. Vykládá mu, kde se ocitnul a jakou má tady společnost. Pak začne signál slábnout, tak se honem rozloučí. Nakonec komunikátor ztichne docela, nereaguje už na nic... Pak se začnou dít věci. Prostředek místnosti se zahalí do nazelenalé mlhy. Ta se rozplyne a je vidět nízký kulatý stůl. Na stole jsou ošatky s ovocem, banány, pomeranče, kivi a podobně. Ve skleněných džbánech čistá voda s ledem. Okolo stolu deset už od pohledu pohodlných napůl křesel, napůl lehátek. Všichni po tom vzrušení pociťují hlad a žízeň, tak si každý sedne a vybírá si ovoce podle chuti. Jen ta voda... Je vidět, že hostitelé jsou nesmírně opatrní, voda je hnusná, protože je destilovaná. Jedna z českých dívek vymačkává do vody citron a pomeranče, ochutnává a prohlašuje, že se to už dá jakž takž pít. Sytí a spokojení si na lehátkách dělají pohodlí a pomalu usínají.

Teď sedí Míša na čemsi hranatém a měkkém, připomínajícím kvádr polotuhé houby, a rozhlíží se kolem sebe. Místnůstka tvaru lichoběžníku, stěny v uklidňující modři, v kratší straně dveře, pro změnu žluté. Na protější stěně by mělo být okno, místo něj je tam jakýsi šedivý obdélník, připomínající plochou obrazovku. Podél jedné stěny houbovité lůžko a kukaň obsahující záchod a sprchu dohromady, podél druhé stěny pár skříněk, deska stolu a u ní krychlovitý předmět z hmoty podobné lůžku, nízký, jako náhrada židle. Míša nejprve použije záchod, a teprve tam mu dochází, že je nahý. Nic si z toho nedělá, je sám, tak co... V jedné skříňce nachází kombinézu z hmoty podobné upravenému papíru. Oblékne si ji a je připraven zkoumat další prostory. První rébus - dveře nemají kliku, jen je na nich jakási podivná mřížka, která však Míšovi něco připomněla. Pak mu bleskla hlavou vzpomínka na Wikipedii: Hlavolam sestává z krabičky, do které se vejde 4×4 čtvercových kamenů, místo jednoho kamene je však volné místo, které umožňuje kameny v krabičce posouvat. Na začátku jsou kameny zamíchány, cílem hry je seřadit je podle na nich napsaných čísel či jiného označení. I tady byly kameny zamíchány, počet teček uváděl pořadí. Míša se radostně pustil do posunování, hlavolamy byly vždy jeho koníček. Během chvilky jsou kameny srovnány, ve dveřích cvaklo a tenký plát zajíždí do stěny. Za ním není chodba, ale další plocha, tentokrát s mřížkou 5×5. Tentokrát to trvá Míšovi déle, ale nakonec vítězí. Další cvaknutí, další plát zajíždí do stěny. Na dalších dveřích není žádná mřížka, ale docela obyčejná klika. Za nimi je společná místnost, kulatý stůl s ovocem a džbány vody jako včera. I ta pohodlná polokřesla. V jednom z nich sedí jeden z Čechů, ten vysoký, co mu říkají Ajnštajn a cpe se banánem. Zamává Míšovi a ptá se, jestli měl také na vyluštění tu příšernou Fibonacciho posloupnost. Míša vykládá o mřížce, do toho cvaknou další dveře a objevuje se ta mladší z Italek. Nahá, napůl se skrývá za dveřmi. Ukázalo se, že pořádně neprohlédla skříňky a nenašla kombinézu. Během chvilky je zpět, rozzářená jako sluníčko, že se tady před nimi nemusí předvádět nahá. Ne, že by to až tak vadilo, ale není na pláži. Během dvou hodin jsou skoro všichni, až na starší Italku a amerického vojáka. Pak, jako by se domluvily, otevřely se poslední dvoje dveře. V jedněch stála starší Italka, ve druhých stál kdosi neznámý. Ohnivě zrzavé vlasy, bledý obličej a zelené oči odkazovaly na irský původ, Mark byl typický Yankee. Nově příchozí se zmateně rozhlédl a zeptal se:

„Dobrý den, nevíte, co se stalo? Jednu chvíli přednáším na univerzitě a pak se probudím v divné místnosti a dveře po mě chtějí nějakou matematiku...“

Všichni si vzpomněli na včerejší případ s hysterickou Australankou a její nahrazení mladou servírkou. Jestli se Mark choval stejně jako ostatní američtí vojáci... Nováčkovi odpověděl Ajnštajn:

„Také vás tu vítám. Na vysvětlení je zapotřebí delší doba, pojďte si sednout mezi nás a dejte si pomeranč, jsou výborné.“

Mladý muž jménem Tyrrone McPatrick - rodiče tvrdili, že jejich rod pochází ze severoirského hrabství Tyrrone - nad vším kroutil hlavou, ale to bylo tak jediné, co mohl dělat. Chvilku přemýšlel, jak dát vědět jeho přítelkyni, pak nad tím mávl rukou s tím, že to šlo poslední dobou stejně od desíti k pěti. A k té matematice na dveřích, skutečně maturoval z matematiky, ale na vysoké studoval historii a už ji pět let přednáší na té samé univerzitě, kde mu díky studijním výsledkům a na doporučení kolegy odcházejícího do důchodu nabídli možnost dalšího studia i zaměstnání. To znamenalo rozruch u Čechů, kteří byli všichni odneseni z archeologické výpravy. Kupodivu, nebyli sami, mladá Italka právě končí gymnázium se zaměřením na historii a Australanka ji má jako koníčka.

Pak se Tyrrone zeptal, jak má říkat ostatním, čímž spustil lavinu představování. Naštěstí měl dobrou paměť, tak si je všechny zapamatoval:

Marek Kubrt, všeuměl, říkají mu Ajnštajn

Sofie Papadiamantopoulos, zkráceně Pap

Ivan Kulíšek, příjmení je i přezdívka, jinak excelentní horolezec

Kateřina Skácelová, bioložka

Francesca a Chiara Escuti, matka se studující dcerou

Monika Carter, servírka, ale jen jako brigáda, jinak studuji v Sydney

Ahmed Malik, generál, tohoto času mimo službu, jak taky jinak, že

Michal Lomov, starší komunikační výzkumník, ale říkej mi Míša, jako ostatní

Nakonec přišla ta hlavní otázka - proč jsme tady? Na to nebyla odpověď, pouze dohady. Zatím to vypadalo, že nějaká neznámá civilizace testuje inteligenci na vzorku obyvatelstva, viz třeba ty testy na dveřích. Na to se ozvala Francesca, že ona tam měla zpočátku také nějaká číslíčka, ale nechápala z nich vůbec nic. Když na to půl hodiny nesáhla, obrázek se zamlžil a najednou tam byl rébus se skládáním z kousků obrázku, puzzle se tomu myslím říká. Měli první náznak, že program neřídí nějaký bezduchý automat. Na to vyskočil Ajnštajn, že by se to mohlo vyzkoušet, sestavit z různých druhů ovoce geometrické symboly. A ze zbytku číselnou řadu, přidal se Míša a oči mu zářily jako mladíkovi. Symboly si vzala na starost děvčata, pánové počkali, až co zbude. Vyšlo to skoro přesně, těch pár přebytků prostě snědli. Pak si sedli do křesílek a očekávali věcí příštích.

Nemuseli čekat dlouho. Kulatý stůl zmizel v mlžném oblaku a když se vynořil, bylo na něm z ovoce vyskládáno několik soustředěných kruhů. Že je to Sluneční soustava bylo několika lidem hned jasné, protože kolo žlutých citronů nemohl být nic jiného než Slunce. Oběh Merkuru představovala kružnice ze sušených švestek, meruňky jako Venuše a malé melouny jako Země. Pak byl rudý scvrklý pomeranč jak Mars a poslední široká kružnice byla vyskládána směsí malých plodů tak obratně, že pás asteroidů už poznal každý. Celkový dojem kazilo jen několik džbánů s vodou, rozmístěných nerovnoměrně mezi kružnicemi. Že jeden představuje Měsíc se dalo uhádnout z umístění džbánu hned vedle zemské kružnice. Ahmed orlím zrakem přehlédl stůl a objevil, že ostatní džbány stojí v loužičce vody, která má zvláštní protáhlý tvar. Upozornil na to, načež sledoval, jak se Ajnštajn plácá do čela a mumlá něco o slepýších, co nevidí periodické komety. Podivné na tom bylo to, že i když Ajnštajn mluvil česky, Ahmed mu rozuměl. Zkusil proto oslovit Moniku, a to arabsky. Monika se na něj zvědavě otočila, co by si přál? Ahmed proto arabsky pokračoval otázkou, jak mu Monika rozumí. No, jak, perfektní angličtinou, jako zatím vždy! Ahmed jí vysvětlil, že na ni mluví arabsky, ona ho slyší anglicky, anglicky asi také odpovídá, ale on slyší arabštinu. Na to se ozvala Chiara, že je už chvilku poslouchá a diví se, kde se naučili tak perfektně italsky. To už jim věnovali pozornost všichni až na Ajnštajna, který z arašídů vyskládával dráhy komet. Míša to zkusil s ruštinou a Tyrrone se starou irštinou. Každý slyšel vše ve svém jazyce, ač neznámý překladatel měl se staroirštinou dost potíže.

Ajnštajn dokončil práci a rozhlédl se po ostatních. Ti mu vůbec nevěnovali pozornost, povídali si navzájem a přitom to vypadalo, že všichni mluví česky. Zeptal se kolegy Kulíška, který mu popsal, co mezitím zjistili ostatní - všichni rozumí všem ve svém rodném jazyce, ač ostatní mluví tou svou hatmatilkou. Kulíšek byl totiž dřevo na jazyky, horko těžko se naučil anglicky, a to jen proto, že to potřeboval ke zvýšení platu.

Umělá inteligence byla spokojena. Testování Desítky probíhalo velmi uspokojivě, Desítka se dokonce pokoušela o dohovor vlastní iniciativou, takže umělá inteligence mohla přeskočit několik fází. Jestli to tak půjde dál, za pár dní přijde na řadu přesun na základnu v Africe. Tam se také odesílaly veškeré výsledky, která se zpracovávaly a ukládaly do nové databáze s názvem Nové lidstvo.

Dóm

Kdysi dávno se odloučili od svých divokých příbuzných. Jelikož byli neustále loveni, začali se skrývat v jeskyních, často na nepřístupných místech. Později, když zvládli řemesla, si své příbytky budovali, nejdříve z kamene, později z kovu a betonu. Nakonec našli úkryt ve skalním masivu, kde našli celý jeskynní systém, kilometry krychlové prostoru. Po staletí ho rozšiřovali, pak ale nastal zlom. O zřetelně umělém tělese, obíhající Měsíc, i o jeho pozvolném přibližováním k Zemi věděli už dlouho. Veškerá jejich věda se soustředila na jejich přežití. Došli až do fáze praktických zkoušek hibernace. Riskli to a devadesát procent obyvatel se uložilo k dlouhému spánku. Ještě předtím však postavili pevnost, která by měla vydržet i planetární katastrofu a strážit vchod do podzemní dutiny. Vybavili ji posledními vymoženostmi vědy včetně vyspělé umělé inteligence nového typu s možností umělého spánku, když se nic neděje. Předpokládali dlouhé čekání.

Dino sapiens

Z těch zbylých 10% obyvatel, kteří se nenechali hibernovat, byla většina takzvaných přírodních lidí, kteří dlouhodobě odmítali vědecký pokrok. Ti si naživo prožili kataklyzma po dopadu umělého předmětu do oceánu poblíž dvojitého kontinentu.

Plynula další století. Planetární zima pomalu odcházela, povrch se pomalu opětovně oteploval. V nyní už obrovském skalním dómu pomalu nastával čas budíčku pro hibernované. Přežily jich přibližně čtyři pětiny, pomalu se probouzeli a první z nich se scházeli u obrovských kovových vrat východu. Konečně se začala vrata otevírat. Halou zavanul svěží vzduch, dopadlo do ní světlo... A dovnitř vtrhl dav příšer. Hibernovaní podléhali po desítkách, než se podařilo vrata opětovně zavřít a zpacifikovat útočníky. Ty museli zabít, jinak se s nimi nedokázali domluvit. Když padl poslední, zbytek přeživších si oddechl. Pak nastalo zkoumání, kdo to na ně zaútočil. Vědci, kteří zkoumali těla, utrpěli šok, když zjistili stoprocentní genetickou shodu. Nakonec zveřejnili své závěry.

Útočníky byli zdegenerované zbytky lidí, kteří neodešli do hibernace. Pád umělé planetky znamenalo přetížení organizmu, mnozí zešíleli, mnozí podlehli. U většiny to znamenalo regresi, pád z výšin civilizace k divošství. Přeživší se opětovně uložili do hibernátorů a nastavili buzení na deset milionů let. Za dveřmi mezitím pokračoval pád do hlubin barbarství. Chybou nastavení se však probudilo jen několik vědců a techniků. Zatímco technici zkoumali možnost odstranění poruchy, vědci si prohlíželi svět za vraty i svět tam někde vysoko nad nimi, na povrchu Země. Za vraty byl mrtvý zbytek kopule. Dávný požár natavil umělý strop a začernil vršek kopule. Ani povrch Země neskýtal utěšený pohled, všude bylo bílo, mrazivo a plno kilometry tlustých ledovců. Technikům se podařilo najít a opravit chybu nastavení, ale při společné poradě se dohodli vzbouzet pouze jejich skupiny za účelem prozkoumání světa nahoře. Bylo zbytečné probouzet všechny, pokud by nebylo kam jít. Ještě před dalším spánkem zadali umělé inteligenci, aby se pokusila dopracovat několik slibných vědeckých teorií. To se později ukázalo být prozíravé při Velké Migraci.

Jednoho dne zazněl zvuk, který znamenal budíček pro zbytek hibernovaných. Umělá inteligence, periodicky zkoumající svět a děje na něm neklamně rozpoznala počínající poslední dějství působení Měsíčního vejce. K vlastnímu překvapení však také narazila na inteligentní tvory. Poslušna dávného programu začala probouzet patřičné osoby. Jako první přišli na řadu hibernační technici, následovaní lékaři, vědci a dalšími obyvateli. Ti všichni se scházeli u velké obrazovky, na kterou umělá inteligence ze Základny posílala výsledky. Ty byly mnohdy překvapující...

Desítka testovaných byla mezitím přepravena do pyramidy v Egyptě. Nikdo si toho nevšiml, večer si šli lehnout každý do svého pokoje a ráno se probudili v přesně stejném. První změnu zaregistrovali po vyjití z pokojů - celý střed místnosti byl uzavřen kruhovou stěnou, kterou obtáčelo schodiště do vyššího patra. V místě, kde schodiště dole končilo byl sice jakýsi náznak dveří, ale ty nešly otevřít. Zato nahoře... Nahoře byla taktéž známá místnost, ta se zelenými průhlednými zdmi. Za nimi nebyl ostrov, ale písečná proláklina obehnaná skálami. Kde se nacházejí, došlo Ahmedovi a přes zelené sklo ukazoval kde co je. Míša zkusil svůj komunikátor, ale ten ani nepípl. Tiché zašumění zprostřed pokoje znamenalo, že se podává snídaně. Také ano. Známý kulatý stůl s křesílky, na stole ovoce různých druhů a obligátní džbány s vodou. Destilovanou, takže hnusnou, jak zjistila Kateřina.

Ten den byl pravděpodobně určen na aklimatizaci, nic se nedělo, nic se po nich nechtělo. Marně skládal Ajnštajn s Míšou geometrické obrazce. Teprve další den znamenal změnu. Bzučení je postupně budilo a světelná linka v podlaze je vedla jednoho za druhým k nyní otevřeným dveřím do prostřední místnosti. Také tam na ně čekala série testů, ale vypadalo to podivně, jako by se předchozí test nebraly v úvahu a začínalo se od začátku. V prohlubni změť různých plastových předmětů tvarů, na stěně různé otvory - kruh, čtverec, trojúhelník, polokruh, měsíček a podobně. Hned první test byl jednoduchý - nacpat do každé díry odpovídající předmět. Míša nebyl jediný, kdo si vzpomněl na vtip o výběrovém řízení na policistu:

Ze sedmnácti uchazečů vybráno pět do velitelské funkce, protože se trefili správným předmětem do správné díry. Zbytek byl přijat pro nadměrnou sílu.

Další obměny bylo trefování se potmě jen pomocí hmatu, pak se otvory různě přesouvaly a podobně. Pak následovaly skládačky z plochých dílů s úkolem poskládat žádaný tvar, přičemž nic nesmělo scházet a díly musely lícovat. Pak totéž ve 3D. Prostě týden plný tvrdé psychické zátěže. Den volna a pokračování. Tentokrát nebyla za stěnou místnost, ale další schodiště, tentokráte dolů. Také nebylo přístupné jen jednomu, ale všem. Dole je čekala stěna dva metry vysoká a čtyři metry široká, pokrytá změtí drah a pohyblivých prvků. Tady to potřebovalo týmovou práci, když někdo pohnul s kuličkou na jednom konci, pootočila se mnohopólová hvězda na druhé straně. Postupně přicházeli na zákonitosti pohybu, až se jim jednoho dne podařilo poskládat ten správný tvar. Ozvalo se jemné zacinkání a celý prostředek místnosti se otevřel a odhalil další schodiště dále dolů. Schody vedly do galerie. Jinak se kruhová místnost se stěnami pokrytými obrazy nedala nazvat. Uprostřed obligátní stůl s ovocem a vodou. Kruh obrazů narušoval je obdélník matného skla naproti vyústění schodiště.

Obrázek vpravo od dveří jim vyrazil dech. Bažinatá krajina, matné slunce za mlhavým závojem, ale ty stromy... Stromy ne, je na to speciální název, znají ho... Plavuně, to je ono! Znenadání se Kateřině objevil v mysli název Lepidodendron, předchůdce jehličnanů. Neváhala a podělila se s informací s ostatními. I další obrázky byly na podobné téma - slunce v mlžném závoji, plavuně, sem tam nějaký dinosaurus. Pak začal na obrázcích dominovat jeden druh vzpřímeného malého tvora. Kateřina na zvídavé pohledy odpověděla, že je to nějaký druh teropoda, nejspíš Troodon. Vypadalo to, že se výtvarníci soustředili jen na něj a jeho vývoj - vzpřimování, zmenšování drápů a tlamy. Pak přišel obrázek, nad kterým strnuli v úžasu všichni přítomní.

Jeden z obrazů v galerii. Dinosauroid, předchůdce Dino Sapiens.

Bioložka Kateřina na něj třeštila oči a něco si pro sebe mumlala. Ostatní pochytili sem tam nějaké slůvko, až se ozval Ajnštajn:

„Kateřino, přestaň si mumlat pro sebe a pověz nám to nahlas.“

I ostatní se přidali, takže je Kateřina seznámila s teorií o Dinosauroidovi:

„Dinosauroid je tvor, vzniklý postupným vývojem z některých teropodních dinosaurů. Jde o inteligentního dinosauřího tvora, který měl projít procesem sapientace a stát se myslící bytostí s vlastní kulturou a civilizací. Četné představy o civilizaci vytvořené dinosaury jsou obsaženy v žánru scifi. Ty těží ze stálé popularity dinosaurů i nejasností kolem jejich zániku na konci křídy. Pro tyto spekulace je podkladem relativně velká inteligence dinosaurů čeledí dromaeosauridae a troodontidae, z nichž by se mohl v dalším vývoji takový Dinosauroid vyvinout. Zabránila tomu katastrofa planetárního rozsahu, totiž pád meteoritu o velikosti asi 10 kilometrů, který dopadl před 66 miliony let do oblasti současného Mexického zálivu. Tolik šedivá teorie, vypadá to, že projde důkladnou revizí. Takhle by mohl vypadat předchůdce Dino Sapiens...“

Nastalé ticho přerušila Francesca Escuti, že Kateřina vypráví pěkně, leč ona sama i s dcerou asi nemají takovou výdrž jako ostatní a padají na, ehm, ústa, takže by další prohlížení nechala na zítřek. I ostatním došlo, že je drží na nohou už jen adrenalin, takže Ajnštajn vyhlásil rozchod.

Na druhý den nepotřeboval nikdo ke vstávání budíček. Ajnštajn byl přesvědčen, že vstal první, ale když vyšel za svého pokoje, viděl, že se zmýlil. U stolu seděly čtyři nejmladší dívky a živě klábosily. Chiara se na něj zářivě usmála, Monika zamávala a Kateřina se Sofií svorně pozdravily:

„Dobré skoro poledne, mladý muži. Všichni ostatní už zkoumají malbu dole, nás vyhodili, prý překážíme.“

Ajnštajn jen kroutil hlavou, leč sluníčko, svítící přes zelená okna jim dávalo za pravdu. Ze schodiště vykoukl kolega Kulíšek a honem ho zval dolů, že musí rozhodnout nějaký spor. Ajnštajn do sebe v rychlosti nacpal banán, zapil to vodou s citrónovou příchutí a následoval Kulíška dolů. Tam skutečně byli již všichni ostatní. Madam Francesca seděla na stoličce z vybavení pokoje, v ruce hrstku papírů a zrovna něco dolovala z Míši. Vedle ní klečel na zemi Tyrrone, opíral se o ni lokty a hypnotizoval hustě popsaný papír. Ahmed podrobně zkoumal jeden z obrazů, málem si u toho odřel nos.

Kulíšek Ajnštajnovi mezitím vysvětloval, co zatím našli. Obrázky zaznamenávaly vývoj a osudy inteligentního druhu, který oni nazývají Dino Sapiens. Na některých obrázcích se nacházejí určité nelogičnosti, například na čtvrtém obrázku má v pozadí nakreslený brontosaurus na krku mašli. Zelenou, aby bylo hledání těžší. Madam Francesca razí názor, že těch nesrovnalostí bude přesně deset a když se jich všichni dotknou naráz, otevřou se ty skleněné dveře. Proto si Ahmed brousí nos o obrázek a Francesca doluje z Míši podrobnosti o jedné nelogičnosti. Přerušil ho Ahmedův jásavý výkřik. Na předposledním obrázku našel desátou nelogičnost - vznášející se pteranodon má na noze kroužek z nějakého kovu. A jelikož se na něj všichni podívali, ještě ho prstem ukázal. Přitom lehce zavadil o povrch malby. To nezůstalo bez následků - ozvalo se jemné zacinkání a šedivé matné sklo mezi obrázky zbělalo. Tím lépe vystoupily tmavé obrysy rukou. Bylo jich deset levých a deset pravých, přesně tolik, kolik jich měli všichni dohromady. Tyrrone se vymrštil a běžel pro dívky hřadující o poschodí výš. Moc slavně nepochodil, odpověď dívek zněla, že takhle špinavé a rozcuchané nikam dál nejdou, bůhví, co je čeká, takže si nejdřív dají sprchu a pak se uvidí. Zatím vše zůstávalo tak, jak toho dosáhli, takže nějaký spěch není na místě. Míša s Ahmedem se chechtali zcela upřímně, madam Francesca jim přizvukovala a zbytek se usmíval a kroutil hlavou.

Ani to netrvalo tak dlouho, jak čekali. Již za necelé dvě hodiny se všechny dámy vynořily ze svých pokojíků a začaly se dožadovat věcí dalších, když už byli pánové tak netrpěliví. Pánové, kteří stejnou proceduru stihli za dvacet minut, každou chvíli odbíhali zkontrolovat, jestli se v galerii něco nezměnilo. Vypadalo to, že dívky měly pravdu. V matně mléčném skle zůstávaly zřetelné obrysy rukou a nevpadalo to, že zmizí. Pak chvilku trvalo, než se všichni natěsnali u dveří, aby každý dosáhl na obrysy a umístil tam svou ruku. Když se tak stalo, skleněná deska pomalu zajela do stěny a odhalila krátkou chodbičku se schodištěm dolů na konci.

Spodní patro bylo naprosto jiné. Jednak bylo proti ostatním dost malé, pak i vybavením. Okolo stěny byla polstrovaná kruhová lavice přerušená jen vstupem, metr před lavicí jen kruhové kovové zábradlí u zrcadlové stěny Ta nebyla kulatá, ale tvořil ji desetiboký pravidelný hranol. A těsně nad zábradlím byly na zrcadle namalovány obrysy rukou. Vzkaz to byl jednoduchý - dotknout se obrysů, pak se posadit a očekávat věcí příštích. Ze všeho nejdřív se zavřel otvor, kterým se sem dostali. I ten kus lavice se našel, takže byla celistvá. A když už všichni seděli, ozvalo se melodické zacinkání a lavice jim odjela pod zadkem dolů. Naštěstí to nebyl volný pád, ta by bylo dívčí ječení podstatně delší a pronikavější, teď to bylo jen vyjeknutí. Pád se nakonec ustálil natolik, že bylo možno vstát. Jenže co se dalo dělat? Minuty plynuly, jen pocit lehkosti přetrvával. Ajnštajn nahlas přemýšlel, jak rychle asi padají a kam to vlastně cestují. Nakonec ho musel Míša okřiknout, aby si vzal příklad z Ahmeda. Ten se v klidu natáhl na lavici a tiše pochrupoval.

Jemné zvonění ohlásilo konec cesty. Plavné zhoupnutí a pak drtivé přetížení, naštěstí trvající zlomek vteřiny. Za chvilku se za průhledným krytem rozzářilo skryté osvětlení, takže mohli pozorovat okolí. Až na zelené světlo se ničím nelišilo od vstupní haly moderního hotelu. Kamenná podlaha, sem tam stoleček s sedátkem, před výtahem hlouček bytostí. Generál Ahmed si pěstí protíral oči, stále si nebyl jistý tím, co vidí. Bioložka Kateřina si jistá byla:

„Je to přesně, jak jsem říkala. Dinosauři. Nebo ještě lépe, Dino Sapiens!“

Pomalu ukročila stranou. Ahmedovi maně vytanula před očima vize dravého raptora. Podobnost byla ohromující a přece odlišná. Tito neměli hrozivé zuby, ale byly oblečeni v jednoduchých kombinézách. Po mohutných drápech zbyly nevýrazné drápky, u jednoho z nich nabarvené červeně. Sofie maně pohlédla na svoje nehty. Lak se již trochu loupal, ale odstín barvy byl prakticky totožný. Pak ji upoutala krajina za širokou skleněnou stěnou. Vypadala jako vnitřek obrovitánského kamenného dómu, modrá obloha vypadala až moc modře, slunce svítilo přes jakousi mlhu, takže zářil celý vršek dómu. Země byla pokryta travou, sem tam se leskla vodní plocha, v ní se odrážely plavuně a jiné vysoké rostliny.

Dva krajní tvorové z hloučku přistoupili k několika hostům a podávali jim malý stříbřitý přívěsek. Jeden na druhém předváděli, že se musí pomocí pružného úchytu zavěsit na levé ucho tak, že stříbřitá pecička visela v boltci. První se odhodlal Ahmed, přistoupil a nastavil ucho. Tvorové na něm předvedli, jak se to má dělat, pak něco zašvitořili. Ahmed se usmál a pokývl hlavou. Češi na to koukali poněkud zaraženě, jelikož oni nedostali nic. Vysvětlilo se to takřka okamžitě. Tvorové z uvítací delegace se trochu rozestoupili, takže přímo proti nim zůstal ten s červenými drápky. Nadechl se za začal mluvit, k překvapení všech česky:

„Dobrý den, vítám vás v Centrálním útočišti. Tady dole nemáme umělou inteligenci, která provádí simultánní překlad, takže musíte vzít zavděk překladačem. My tady dole mluvíme jedním z pozemských jazyků, tím, který se nám zdál nejjednodušší.“

Ajnštajn se neudržel a vyprskl smíchem. Tvor se na něj pootočil a v náznaku úsměvu pokračoval v řeči:

„Ano. Oproti třeba angličtině s jejím podivným časováním a množstvím výjimek v podobně nepravidelných sloves... Navíc, čte se stejně jak je napsáno, což v angličtině není. Nic, vybrali jsme češtinu a udělali překladače. Stačí na vysvětlení?“

Ajnštajn se jen mírně uklonil. Tvor pokračoval:

„Děkuji. Takže, co jsme, to víte z galerie, která byla součástí zkoušení. Prošli jste, jste tady. Bohužel jsme museli udělat drobnou výměnu jednoho z vás pro naprostou neschopnost přizpůsobit se změněným podmínkám. Sice nevím, kdo jsou ti všiví rusáci, ale zjišťovat to nebudeme.“

Tvor se zarazil, podíval se pozorněji na skupinu, dokonce si popošel o půl kroku. Předmětem jeho zájmu byla Sofie Pap, která si opět prohlížela škody na laku na nehty.

„Koukám, že je móda všude stejná. Asi jste již podle ozdobného malování drápků zjistili, že jsou mezi námi tady dole určité rozdíly. Já to tady mám na povel, jsem ženského pohlaví a jmenuji se Jiřina, ale všichni mi říkají Jirka. A protože je Jiřinek, Jirek i Jirků tady povícero, máme další jména pro rozlišení. Já mám další jména Cilka Blanka Desátá, ve zkratce je to CBX. Dohromady to dává ojedinělou kombinaci, říkejte mi, prosím, Jirka CBX, budu na to slyšet.“

Ozval se Kulíšek, ale od toho to nikdo nečekal:

„Ehm, děkujeme za vysvětlení jména, ale jak vás máme nazývat? Slečna či paní? Tím jsi nejsem jist.“

Jirka se mírně zarazila, ale pak prohlásila:

„Tak to je na delší vysvětlování. Nechcete už vystoupit z výtahu? Máme tady pro tento případ vybudovanou speciální místnost na rozhovory. Je to jen kousek. Je tam nachystáno i nějaké občerstvení.“

Týden divů

Na Zemi se pomalu přestávalo mluvit o podivuhodných událostech, které se staly různě po světě. Vědci, kteří vše sváděli na pominutí smyslů nebo davovou halucinaci, začínali mít převahu. Hlasitě se vysmívali očitým svědkům, důkazy byly podle nich dokonalé falzifikáty a podobně. Život se postupně vracel do starých kolejí. O to horší byl další nápor magie, takzvaný Týden divů, jak to nazval jeden uznávaný komentátor.

Létající knihy v Týdnu divů

Začalo to v Kongresové knihovně ve Washingtonu. V pondělí ráno otevřel vrchní knihovník dveře do speciálního archivu a strnul. Obvyklý pohled na strohou architekturu archivu byl hrubě porušen poletujícími knihami. Ne, že by padaly, jako by je někdo házel z výšky. Knihy si jen tak poletovaly, jakoby pro radost, ladně se vyhýbaly navzájem a nebo hřadovaly na zábradlí galerie. Pak si některá všimla otevřených dveří i strnulého knihovníka a vyhlásila poplach. Zavířilo to, každá kniha zamířila na své místo a během chvilky to vypadalo jako každé jiné ráno. Jen se z výšky snášel list z předsádky, jak ho daná kniha v úleku upustila. To už knihovník vyhlásil poplach a sám se hnal do místnosti se záznamy sledovacích kamer. Záznam se prováděl na optické disky, aby nedošlo k náhodnému přemazání v magnetických médiích.

Už tam seděl jeden bezpečák a právě spouštěl přehled událostí. Během chvilky byla malá místnůstka zaplněná a všichni užasle sledovali děj na velké obrazovce. Přesně o půlnoci z neděle na pondělí zalilo knihovnu stříbřité světlo. Vypadalo to, že září vše. Pak se od stěny odlepil obrys orangutana, který si zlehka nesl trs banánů. Ti sečtělejší v něm poznali bývalého knihovníka z Magické Univerzity na Zeměploše, kterého potkala magická nehoda. Ten chvíli procházel policemi, sem tam pohladil nějakou knihu a pak zmizel v protější zdi. Pak stříbřitý svit pohasl a nahradilo ho přítmí nouzových nočních světel. Po nějaké době si některé odvážnější knihy zkusily první let a za chvilku byla knihovna plná. V hlavní dvoraně cvičila skupinka útlých básnických sbírek leteckou akrobacii a o kus dál se právě připravoval k letu mohutný manuskript. Starobylé archiválie, ke kterým měly všechny až posvátnou úctu, mu k tomu vytvářely dostatečný prostor.

Na Sibiři, poblíž vesnice Amguema, se tajgou potácel mladý lovec. Co chvíli se otáčel a sledoval pětici vlků, klidně klusající za ním. Při jednom takovém ohlédnutí přehlédl mechem porostlý kámen, o který vzápětí zakopl. Lovec ležel na vlhké zemi a koutkem oka pozoroval toho největšího vlka, co kdy viděl. Vlk se k němu přišoural, dotkl se čumákem jeho tváře a řekl:

„Máš babu, človíčku, teď honíš ty!“

Na nejteplejším místě na Zemi, v poušti Lut v Iránu, kde byla v roce 2005 naměřena rekordní teplota 70,7 °C, seděl Děda Mráz, pot se z něj jen lil a na Marfušu už jen vrčel:

„Už je ti konečně teplo, děvenko?“

Centrální park v New Yorku se změnil v nefalšovaný čarodějný les s vílami, skřítky i jednorožci. Vílí královna byla na lovecké vyjížďce a právě kárala svého čarovného sokola, kterému se nechtělo létat a proto zapaloval trpaslíky na dálku blesky z očí. To se mu stalo osudným, při pokusu o spálení horského trpaslíka se tento bránil zrcadlově lesklým štítem, takže po sokolovi zbyly jen pařáty pevně zaseknuté do větve. Vílí královna se tomu tak smála, až spadla z jednorožce. To vše za bedlivé pozornosti všech návštěvníků parku, kteří místo na tvrdých lavičkách seděli na pařezech s měkkými mechovými polštářky pod sedací částí těla. Nejvíce si to užívaly samozřejmě děti, jejich dětský svět se vílami a jinými nadpřirozenými bytostmi jen hemžil. Na chvilku celé prostranství ztichlo, když na trávník vyhopkal nesmírně plachý zajdalen, rozhlédl se, začenichal, vypustil zlatý bobek a zase zmizel.

Shodou okolností měl v jihovýchodním rohu parku vědeckou přednášku ke své třídě největší kritik všech mytologických událostí. Právě, když zaujatě vysvětloval, že lomem slunečních paprsků v obyčejné kapce vody může na pozadí živého plotu vyvstat optický klam zeleného muže, zjistil, že třída neposlouchá, ale sleduje cosi za jeho zády. Otočil se a strnul, neboť zíral na malou dívenku v zelených šatičkách, se zelenými vlasy a nazelenalou tváří. V ruce držela dvojici kožených pásků, které mizely kdesi nahoře. Vědec musel hodně zaklonit hlavu, aby spatřil půlmetrové tesáky v dračí tlamě. Pak mu výhled na oblohu zakryla mohutná rudá blanitá křídla. Zatočila se mu hlava a víc o sobě nevěděl. Probudil se až v soukromém sanatoriu, kam vláda odkládá ty, kteří nevydrželi nervové vypětí. Tam všechny přesvědčoval, že jezinky létají zásadně na rudých dracích, protože na zelených by díky jejich zelené pleti nevynikly.

A v samém centu parku vesele tančil bůh Pan, hrál na rákosovou flétnu a veršoval:

Znám křišťálovou studánku,

kde nejhlubší je les,

tam víly chodí v župánku,

ty odvážnější bez...

Na dovršení všeho se v Tichém oceánu začala vynořovat Ztracená pevnina Mu. Obyvatelé ostrova Samoa jedno ráno zjistili, že nežijí na ostrově, ale na vysokém kopci nad neznámou krajinou. To by ani tak moc nevadilo, ale druhý den se dostavili tři hrozivě pomalovaní statní muži oblečení jen v barevných pírkách a začali se ptát, kdo jim, sakra, dal právo postavit si ty svoje příšernosti na svazích posvátné hory Muai. Měli smůlu, pro vyhrožování si vybrali rodinu vzdálenějších příbuzných amerického wrestlera a herce Dwayne Johnsona. Ten, když slyšel u vchodu nějaký rozruch, se šel podívat, co se děje. Jelikož bylo horko, byl oblečen jen v tradiční samojský oděv - kus lehké látky okolo beder. Tři statní mužové zjistili, že musí zaklánět hlavu, aby mu pohlédli do tváře, takže se urychleně rozloučili s tím, že se spletli a vše je v nejlepším pořádku.

Něco málo se projevilo i v Dómu. Jirka CBX právě vysvětlovala, jak je to s rodičovskými a příbuzenskými vztahy, když se mezi dveřmi objevil permoník i s kahanem a kladivem. Jirka vytáhla z kapsy cosi plochého, stiskla namalovaný kroužek a permoník se rozplynul jako vypnutý hologram. Pak pokračovala v řeči:

„Kde jsem to... Aha. Takže, rodičovský pár se dává dohromady pouze za účelem zplození potomka. Zkoušejí se pářit tak dlouho, až samice snese vejce. Pak společně čekají na líhnutí. Je-li vylíhnutý tvoreček živý, předají ho odbornicím do společných jeslí ke kontrole a výchově. Pak se pár většinou rozchází a jde svojí cestou. Někdy, když je výsledek mimořádně kvalitní, jsou požádáni o další pokus. To už je služba státu a je patřičně honorována. Samozřejmě, samička chodí na patřičné kontroly, aby se včas odchytily různé abnormality, například více zárodků v jednom vejci a podobně. Tento problém však mají většinou jen kolonisté osídlující nové planety.“

Kdyby někdo hodil do zasedačky granát, nebyli by pozemšťané více překvapeni. První se vzpamatoval Míša, který v sobě nezapřel vědce, který je na překvapení zvyklý:

„Moment, tady něco nesedí! Nejdřív tvrdíte, že bydlíte tady dole a teď tvrdíte něco o kolonizovaných planetách. Tak jak to je?“

Jirka CBX se nenechala vyvést z míry:

„Obojí je pravda. Tady však sídlí jen nepatrný zlomek Národa, prakticky jen vědci, kteří hodlají podstoupit nějaké to nebezpečí a sledovat závěrečnou fázi. Většina Národa sídlí v patnácti hvězdných systémech, i když volných systémů je mnohem víc.“

Míša se také nedal:

„A jak mezi nimi cestujete? Nějakých startů raket bychom si všimli, oblohu sledujeme zvláště pečlivě!“

Jirka se na něj mile usmála:

„Nevšimli. Rakety nepoužíváme, máme jiné prostředky.“

Pak vysvětlila, že po jednom kontrolním probuzení zadala skupina techniků úkol umělé inteligenci, aby se pokusila dopracovat několik slibných vědeckých teorií. Ta na to měla deset miliónů let, takže vyzkoumala, jak získávat informace z velkých dálek a také, jak se pohybovat sice ne rychleji než světlo, ale pomocí zkratek. Vyrobila také patřičná zařízení, takže se tím nemuseli zabývat lidé. To se později ukázalo být prozíravé při Velké Migraci.

To byla málem katastrofa pro hibernované obyvatele Dómu. Před šesti milióny let se v důsledku pohybu pevninských ker uzavřel Gibraltarský průliv. Středozemní moře pomalu vysychalo, protože odpar vody byl větší než přítok. Nakonec vznikla slaná poušť zhruba tři kilometry pod hladinou Atlantiku a pár velmi slaných jezer nazvaných společně Lago Mare. Pak, po miliónu let, se pás hor v Gibraltaru protrhl. Voda se do středozemní pánve valila rychlostí až 300 kilometrů za hodinu a hladina stoupala o deset metrů denně. Na podloží pode dnem to byl obrovský nápor, takže začalo praskat. Jedna trhlina vyústila v jednom z menším hibernačním sále. Bylo spuštěno havarijní buzení dotčených osob. Hlavní otázka ale zněla: Kam s nimi? Pokud se trhlina rozšíří, pronikne do dalšího sálu. A nikdo neví, jestli těch trhlin nebude více. Pak si technici vzpomněli na úkol, zadaný umělé inteligenci. Stačil pak jednoduchý dotaz. Umělá inteligence nejenže vyzkoumala nejnadějnější teorii, ještě ji převedla do praxe a používala ji. Na dotaz o podrobnostech sdělila, že v dosahu nynějšího dopravního prostředku je pět hvězdných soustav s planetami vhodnými k osídlení. A jelikož předpokládala další dotazy, hned sdělila, že nemusí vytvářet nějaké přepravní jednotky, protože se jedná o adresovatelný tunel. Zadáte adresu, vejdete do tunelu a ten vás vyplivne na travnaté loučce kus od moře. Zpátky je to ještě jednodušší, na tamějším konci je jen jedno tlačítko, a to návratové.

Ze všeho nejdřív šli průzkumníci, samí dobrovolníci. Z vyslaných pěti do nejbližší soustavy se vrátil jeden, který ale prohlásil, že ostatní tam zůstali a zkoumají širší okruh a že se vrátí do hodiny. Samozřejmě, všech se okamžitě zmocnili doktoři a biologové a hledali nákazy a jiné biologické nebezpečí. Když na nic nenarazili, dali souhlas s dalším děním. Prakticky všichni probuzení z malého hibernačního sálu se hlásili jako průzkumníci nových soustav. Podle jejich mínění nastal čas k tomu, aby vylétli z rodného hnízda. Právě případ s trhlinou byl ukázkou toho, jak je nebezpečné mít všechna vejce v jednom košíku. Trhlinyu se nakonec podařilo odklonit a uzavřít, přesto se prakticky celý národ odstěhoval ke hvězdám. V Dómu na Zemi zůstali jen zvědaví vědci.

Výskyt další civilizace na Zemi ovšem zcela mění situaci. Otázka zní: Nabídnout Novému lidstvu možnost stěhování do soustavy, kde na ni bude čekat prázdná obyvatelná planeta? A přemístit tam všechny, kteří si to budou přát nebo dělat výběr podle nějakých kritérií? A jaká kritéria by to měla být? Tady se Jirka CBX trochu rozvášnila a na příkladu typického amerického vojáka Stonea poukazovala na fakt, že některé lidské vlastnosti jsou nebezpečím i pro ostatní lidi, natož pro ostatní civilizované tvory. Jejich vědci totiž pečlivě zkoumají zoosféru Země a zjistili několik překvapivých faktů. Například v moři žijí dva druhy bytostí, kteří se velmi blíží inteligenčnímu limitu. Jsou to delfíni a chobotnice. Ty mají dokonce vyvinutější abstraktní představivost než mají lidé, ať už druhu Homo nebo Dino Sapiens. Samozřejmě, možnost přepravy nabídli Jirčini kolegové oběma druhům. Pokud porozuměli odpovědím správně, již nyní jsou v oceánu pokřivená místa, kterým se oba druhy zdaleka vyhýbají. Navíc se ta místa pomalu rozšiřují a žijí tam prapodivní tvorové.

To vše trvalo několik dnů. Pak Jirka CBX oznámila, že se chystá veliký kongres hlavních představitelů Národa, který se bude konat na světě Newbet, je to v pořadí druhý osídlený svět. Desítka tam bude mít stěžejní úlohu, na základě dalších testů se bude rozhodovat, zda vůbec někoho zachránit a za jakých podmínek. Mají teď týden volna na přemýšlení, popřípadě na poznávání zdejšího světa. Jirka CBX jim bude kdykoliv k dispozici. Tentokrát dostanou překladače i Češi, aby se mohli dorozumět i s lidmi, kteří česky neumí. A aby se předešlo nedorozumění, návrat nahoru na Zemi je zatím, v tomto stádiu, nemožný.

Kongres

Před kongresovým centrem, zářícím sklem, ocelí a zlatem, neboť zlato je zde jen technický kov, se srotil slušný dav. Každý chtěl vidět příslušníky sekundární civilizace, která se vyvinula po Velké migraci. I pozemšťané zírali. Mezi spoustou zelených těl v kombinézách se proplétali šestinozí tvorové, vzhledově připomínající rudobíle pruhované kočky, ale metr vysoké. Na vykulené oči reagovala jejich průvodkyně, Jirka CBX:

„Promiňte, zapomněla jsem se zmínit, že nebudete jediní cizinci. Během výzkumů jsme narazili na několik civilizací, některé byly primitivní, ale dvě byly civilizačně srovnatelné s námi. Ti chlupatci je civilizace Meow, jméno té druhé je pro nás nevyslovitelné, ale nechávají si říkat Ptákové. Několik jich hřaduje na kraji střechy Centra.“

Mnozí si div nevyvrátili krk, ale pak zírali na další jev. Ptákové, jakmile zjistili, že jsou centrem pozornosti Pozemšťanů, předvedli úchvatný seskok. Normálně skočili ze střechy a řítili se dolů. Teprve na poslední chvíli roztáhli křídla a téměř na místě svůj let zabrzdili. Takhle zblízka se ukázalo, že vypadají jako malí hubení lidé s hrbem na zádech, který sloužil jako základna pro široká blanitá křídla. Ta ve složeném stavu vypadala jako frak po dědečkovi. Ptákové měli však i normální ruce s šesti útlými prsty, čtyřmi normálními a dvěma protilehlými palci, a nohy podobající se spíše lidským než ptačím.

Malý sál kongresového centra.

Další prohlídky ukončil malebná zvonkohra, která se ozvala od kongresové haly. Jirka CBX se rozhlédla po svých svěřencích a se slovy Vzhůru do t-rexova doupěte vyrazila v jejich čele k hale. Propletli se několika chodbami a na chvilku se zastavili před nenápadnými dveřmi. Ty se za chvilku otevřely a zelená ruka pokynula, ať vstoupí. Ocitli se na pódiu malé konferenční místnosti, skoro celé zaplněné. Všichni už seděli u oválného stolu, akorát Ajnštajn stále strnule trčel u dveří, vytřeštěné oči, levou rukou ukazoval kamsi do prostoru a něco si nehlasně povídal. Jirka CBX se musela vrátit a probrat ho. Ještě se ho zeptala, co ho tak zaujalo. Ajnštajn jen kroutil hlavou, ale odpověděl:

„Prosím tě, kdo od koho opisoval? Kdysi jsem byl na výměnném pobytu na univerzitě v Nitře, to je město v sousedním státu. Tam mají posluchárnu naprosto stejnou včetně té stropní konstrukce!“

Teď pro změnu kulí oči Jirka CBX, posílá Ajnštajna, ať si jde sednout k ostatním a odchází k hloučku postav u pódia. Chvilku se s nimi baví a pak odchází zpět k sedícím pozemšťanům. U Ajnštajna se na chvilku zastaví a tichým hlasem mu říká:

„Prosím tě, zatím nikomu nic neříkej. Je to taková nechutná záležitost, je dost tajná, slíbili mi dodat informace. Až je dostanu, tak se podělím.“

Druhá skupinka mezitím obsadila druhý oválný stůl. Zazněla tichá zvonkohra a sál se pomalu utišil. Ten pravděpodobně nejstarší, jehož barva pomalu přecházela do tmavě šedozelené, si přitáhl mikrofon blíže a chraplavým hlasem začal hovořit. Nikdo z Pozemšťanů mu nerozumět, naštěstí překladače fungovaly bez problému:

„Bhůé mrinfostu ... Stala se věc, kterou jsme naprosto neočekávali. Po pádu umělého tělesa, které původně obíhalo okolo Měsíce, se zdál život na Zemi zničený. Předpokládali jsme, že další působení tělesa bude život potlačovat. Místo toho, po mnoha mutacích se zrodil biologický druh, odolný proti působení tělesa. Vyvíjel se až k inteligenci.“

Na to téma hovořil ještě přes půl hodiny, načež si asi uvědomil, že není v kroužku svých kolegů a urychleně skončil. Již tiše hlučící sál ho za to odměnil potleskem. Tím také skončilo úvodní představení hostů. Jirka CBX, která se mezitím na chvíli vytratila, se k Pozemšťanům otočila s otázkou, jestli nemají strach z výšek, že má pro ně překvapení. Nikdo nic nenamítal, tak je odvedla do zadního traktu kongresového centra. Zastavili se před obyčejnými dveřmi, které však postrádaly to nejdůležitější - kliku a nějaký zámek. Jirka k nim zazpívala nesouvislou řadu tónů, načež dveře zajely do zdi vpravo a odhalily chodbu s betonovou podlahou i stěnami. Beton však nezůstal dlouho, za první zatáčkou byl vystřídán rostlou skalou a ta později kamennými kvádry. Na dotazy archeologů odpovídala úsměvem a slovy o překvapení. První již minuli cestou - zářivky byly postupně nahrazeny svítícími koulemi z bílého skla. Chodba ústila do kruhové prostory, připomínající vnitřek věže. Ten dojem umocňovalo i kamenné schodiště, jehož stupně vypadaly jako úzké ploché kameny zaražené do stěn. Jirka CBX na něj vstoupila jistým krokem, ostatní, když po zkusmém našlápnutí zjistili, že se kameny nehnou, šlapali za ní. Schodiště skončilo v malé polokruhovité místnosti. Jediná další cesta vedla po pár schůdcích na kamenný balkon. Na něm návštěvníci zalapali po dechu.

Balkon byl přilepen k boku mohutné věže, skoro až pod cimbuřím. Úžas vzbudil pohled přes zábradlí. Věž vyrůstala z obrovského gotického hradu, který ale z téhle výšky vypadal jako dětská hračka. Nejen Ajnštajn se přistihl, že křečovitě svírá oblý vršek kamenného zábradlí. Chvilku zvládal paniku, pak se mu podařilo zeptat se:

„Kde... Kde to jsme? A jak vysoko???“

Kuchyně...

Jirka CBX pokynula ke druhým dveřím na balkon. Za nimi byla místnost nejvíc připomínající kuchyni. U stolu seděl starší bělovlasý muž a soustředěně něco studoval v napůl rozkuchaném srnci. Když se vchod zatměl, zvedl hlavu a řekl:

„Hleďme, návštěva. Momentík, hned se vám budu věnovat. Zatím se někam posaďte.“

Pak se opětovně zahleděl do vnitřností. Usmál se, jistou rukou sáhl dovnitř a vytáhl šipku z kuše. Tu pohodil na zem, mrkl na návštěvu a začal podivně mávat rukama. Následovalo další kulení očí a množství štípanců, jestli dotyční nespí. Srnec se zvedl do vzduchu, ladně přeplachtil kuchyň na další stůl. Tam se nějak rozpadl na několik kusů, kosti skončily spolu s pár kusy nekvalitního masa v kotli s vodou, visícím nad plameny v krbu, vzápětí za nimi naskákala zelenina. Hromada kostiček masa začala vířit v kamenné míse, do které neviditelná ruka přisypávala bylinky. Pak se zvedl kamenný poklop na okrouhlé díře, ze kterého vyšlehl plamen Do otvoru přesně pasovala kamenná mísa. Kamenný poklop přiklopil mísu a muž se otočil k návštěvě. Před ním defilovala sbírka vyvalených očí a čelistí až na stole. To doplňovala skvostně se bavící Jirka CBX. Muž musel zvednout hlas, aby ho začali vnímat:

„Haló, budíček. Konec divení, půjdeme si sednout do altánu, tady to už nebude zajímavě.“

Vstal a vydal se přes kuchyň k dalším dveřím. Návštěva z ním, průvod uzavírala Jirka CBX. Za dveřmi však nebyla věž ani hrad. Ústily na malou zahrádku na povlovné stráni. Vlevo u vchodu byla od kamenné zdi natažena plachta podepřená několika kůly. Pod ní byl stůl, křesla, stoličky a hromada polštářků. Muž se na ostatní usmál a řekl:

„Pohodlně se posaďte, bude to delší povídání.“

Počkal, až se všichni usadí a začal:

„Dobrý den, mé jméno je Korakas. V jednom z vašich jazyků, tuším ve starořečtině je to Havran. Zdejší překlad je Moudrý havran. Určitě jste si všimli ve vašem světě několika podivuhodných úkazů, které se objevily v poslední době. Kus světa se změnil v čarodějnou říši se všemi průvodními jevy, včetně porušování fyzikálních zákonů. Ty zákony ve skutečnosti porušeny nebyly, na subatomární úrovni se vše vyrovnávalo. Má to vcelku jednoduché vysvětlení. Představte si vesmír jako list papíru. Ano, vím, třírozměrný fyzikální prostor a tak dál. To vše je na jedné straně papíru. Co je na druhé straně? Je tam taktéž třírozměrný prostor, ale fungující na jiných principech. Pro návštěvníka podivných, pro nás naprosto pochopitelných. Co se vám zdá jako magie je pro nás využívání našich přírodních zákonů. Jak vaše fyzikální energie, tak i magická síla pochází ze stejné podstaty. Sice je skryta hluboko ve struktuře hmoty či matérie, ale je tam. Zatím všichni chápou?“

Podle kývání hlavou to všichni chápali. Korakas upil z poháru, který tam před chvilkou nebyl, a pokračoval:

„Co se stane, když se papír oddělující oba vesmíry poškodí, ať už přírodní cestou nebo, jako ve vašem případě, úmyslně? V obou vesmírech začne docházet k prolínání sil z druhé reality. Děje se to v obou vesmírech, ale nejmarkantnější projevy jsou u planet. Musíte si uvědomit, že planety jsou dvě na tom samém místě, oddělené nepostřehnutelnou bariérou. Tam, kde se u vás odehrává magický děj, na druhé straně, v magickém světě, je kus fyzikálního světa. Například tam padají létající koberce, protože nedovedou využít sílu pokřivenou fyzikálním světem. Ano? Máte připomínku?“

Míša se již chvilku pokoušel přivolat Korakasovu pozornost. Teď tedy řekl:

„Jen poznámka. Jeden můj kolega měl podobnou teorii. On se výzkumem těchto hraničních jevů zabývá dlouhodobě a podle něho ty jevy způsobuje prosakování magie do našeho světa.“

Korakas jen pokýval hlavou:

„A nikdo mu samozřejmě nevěřil, že? To se stává, lidé chtějí být klamáni. Takže, abych to dopověděl. V určitých místech je bariéra slabší a je možno soustředěným úsilím z obou stran vytvořit stabilní portál. Jedním takovým vás moje dcera přivedla.“

Jirka CBX nabrala tmavě zelený odstín:

„Ale tati, nemusel jsi to prozrazovat hned...“

Bioložka Kateřina jen vyjekla:

„Jak to? To přece nejde, brání tomu mezidruhová bariéra!“

Korakas se k ní obrátil:

„Ono je to složitější. Souvisí to s případem šíleného doktora Frankensteina...“

Jirka mu skočila do řeči:

„Mám dostat od Rady nějaké informace, tady Ajnštajn na něco přišel.“

Korakas se na ni usmál a pokračoval:

„Na Radu čekat nemusíš, já jsem byl přímý účastník. Asi takhle. Jednou za občas se vyskytne někdo s poruchou osobnosti. Obvykle bývá rychle odhalen při průběžných testech. Frankenstein ale dokázal své zvrácené myšlení skrýt. A jelikož byl také geniální, postupoval rychle k požadovanému místu samostatného výzkumného pracovníka. Měl svoji laboratoř, kde ho prakticky nikdo nekontroloval. Dělal pokusy s přenosem myšlenek a vědomí, a to i přes bariéru oddělující magický a technický svět. Měl jsem být jeho obětí, chtěl být geniální v obou světech. Naštěstí jako obyvatel fyzického světa si neuvědomil, že my jsme tady proti takovým útokům poměrně imunní. Jo, ještě předtím způsobil na Zemi poněkud rozruch, měl tam laboratoř umístěnou v opuštěném Dómu. Dokázal svým myšlením ovlivnit pár citlivějších osob Nového lidstva. Asi nejhůř dopadl člověk jménem Leonardo da Vinci, tomu nahrál do hlavy učebnici fyziky a mechaniky. Nepovedl se mu zpětný přenos, tak zemskou laboratoř zavřel a vrátil se k nám.“

Korakas natáhl ruku, uchopil ve vzduch pohár, který tam do teď nebyl, napil se a pokračoval:

„Ve svém světě zneužíval k pokusům svoji laborantku a milenku. Už uměl pomocí ní získat vědomosti z méně chráněných mozků, většinou z dětí. Ladil svoji aparaturu mě na míru, pak v příhodné chvíli akci spustil. Někde udělal chybu nebo nevydržela nějaká součástka v jeho zařízení, každopádně mu aparatura explodovala. A jelikož měl svoji laborantku již nasměrovanou a přichycenou na moji osobu, v okamžiku exploze se změnilo psychokinetické spojení na nestabilní portál. Nebohou laborantku vtáhl portál do sebe, hrozně ji zhmoždil a vyplivl mi tady v pracovně. Žila ještě několik minut, ale přes veškerou magickou i lékařskou pomoc zemřela. Z posledních sil mi řekla pár vět, mimo jiné i to, že nosí oplodněné vejce. To mi prakticky vnutila a přikázala mi, ať se o ně i vylíhnuté mládě dobře starám. O přání umírajícího se nediskutuje, zvláště v magickém světě. Tak jsem přišel k dceři.“

Korakas umlkl. Dlouhé mlčení přerušil až Ajnštajn:

„Co se stalo s tím šílencem?“

Korakas proto dodal:

„Frankenstein byl těžce raněn, skončil na operačním sále. Jak se probíral z narkózy, začal mluvit. O svých pokusech, práci, nadějích a touhách. Doktoři ho na příkaz vyšetřovací komise udržovali v tom polovědomém stavu. Závěrečná zpráva měla přes tři sta stran a musela být označena za neveřejnou, málokdo snese přečíst ji celou. Sám Frankenstein byl podroben socializující operaci, ale jeho psychická porucha byla vnořena hluboko do vědomí, takže se ukázala být nedostatečná. Z další operace se již neprobral...“

Korakas umlkl, ale pobídla ho Jirka CBX:

„Prý byl nějaký problém při likvidaci laboratoří?“

„Jo to byl. Při likvidaci zemské laboratoře nechtěně naběhlo opuštěné zařízení, půlce techniků to vymazalo paměť. Mezi nimi byl i architekt a projektant Kongresového centra. Takže teď víme, že to paměť nevymazalo, ale přemístilo. Už se tím nikdo zabývat nebude, přístroje byly zničeny.“

Ticho tentokráte přerušil Kulíšek:

„Nechme mrtvé spát. Mě by zajímala jiná věc. Jak vlastně fungují ty portály nebo jak to nazvat. Sem jsme přišli tunelem, který byl zpočátku betonový a končil stěnami z kamenných kvádrů. Pak jsme vylezli na nějaký balkon na vysoké věži, snad pár set metrů nad povrchem země. I tu kuchyň bych chápal, že to byla místnost ve věži, ale vyšli jsme z ní na nějaké louce, přitom bychom měli být ve výšce toho balkónu!“

Korakas se přestal chmuřit a odpověděl:

„Jistě znáte tunel, ať již železniční, silniční nebo jen podchod pro chodce. Ten má dva konce a mezi nimi je tělo tunelu. Teď si představte, že jeden konec tunelu přemístíte. Co se stane? Tělo tunelu se bude deformovat, což je v technickém světě značně obtížné. V magickém světě je tělo tunelu imaginární. V tomto případě to znamená, že vstup do tunelu je ve stěně kuchyně a výstup je tady za mnou ve zdi. Imaginární tělo tunelu má nulovou délku, čímž to vypadá jako obyčejný průchod nebo dveře. Stačí toto vysvětlení?“

Kulíšek kýval hlavou, ale ozval se Míša:

„Mám takový kacířský dotaz: Zkoušeli jste udělat takový portál mezi různými magickými planetami?“

Teď už se Korakas usmíval doopravdy:

„Budete se divit, ale toto zkoušel můj děda před osmnácti sty lety. Počáteční magická energie je značná, ale dobře udržovaný portál má už minimální spotřebu... Co na mě tak zíráte?“

Za všechny odpověděl Ahmed, jako voják byl na překvapení uvyklejší:

„Váš děda a před osmnácti sty lety? Jakého věku se to dožíváte? Jak jste starý vy?“

Vložila se do toho i Jirka CBX:

„Teda tati, co všechno se ještě dovím?“

Korakas se zatvářil rozpačitě:

„Ono je to poněkud složitější. V magickém prostředí se tělo opravuje samo do ideální formy, proto žijeme déle. Samozřejmě, při větším poškozením integrity to tělo už nemusí zvládnout a my umíráme, ale při jisté dávce opatrnosti se dožíváme asi tisíce let. Má to také omezení. Pokud ženy používají magickou sílu, ta jim blokuje rozmnožování. Aby se schopnost plodit obnovila, nesmí použít magii, dokud ta z jejího těla nevyprchá. Samozřejmě to jde pomalu podle toho, jak je její magie silná. U začátečnic to trvalo přibližně rok. Velekněžka hlavního Chrámu podle pověstí nepoužívala magii šedesát šest let, aby zplodila následnici. Ale od jisté doby máme výhodu, přesně od doby zprovoznění mezirealitního tunelu. V technickém světě vyprchává magie podstatně rychleji. Mimochodem, i těla návštěvníků se v magickém světě regenerují, ale pro dosažení ideální formy byste tady museli strávit rok.“

Jirka CBX vytřeštila oči:

„Tati, tím chceš říct, že budu mít potíže s rozmnožováním?!“

Korakas mávl zamítavě rukou:

„To bys musela magii používat vědomě. Jistě si pamatuješ, že jsem tě odmítal učit magii, to bylo z toho důvodu. Pobyt u mě ti vždy upevnil zdraví a kondici, proto jsi tak lehce procházela testy.“

Překvapením však nebyl konec. Ozval se melodický zvuk a na loučce se v jednom místě začal mihotat a blýskat vzduch. Korakas pronesl několik slov v podivně znějícím jazyce, načež se z mihotání vyloupla duchovitá ženská postava ve splývavém rouchu. Rozhlédla se kolem sebe, pak se zahleděla přímo na Korakase a spustila:

„Já tě zahryznu! Dcera zase jednou najde cestu domů, přivede si přátele a ty ani nemukneš!“

Korakas jen rozhodil rukama:

„Ahoj miláčku. Do teď to bylo nezáživné povídání. Právě jsem ti chtěl volat, předběhla jsi mě o pár vteřin!“

Duchovitá postava s úsměvem zakroutila hlavou s výrazem Ach ti muži. Korakas pokračoval:

„Víš co? Přijď sem.“

Ani to nestačil doříct, když se duchovitá postava změnila ve skutečnou ženu. Korakas jí kývl na pozdrav a otočil se k ostatním:

„Dovolte, abych vám představil svou dlouholetou družku, Ryuu Kami. To je po vašemu něco jako Majestátní drak. Slyší i na jméno Dračinka, ale jen od přátel. Mnohé národy tohoto světa pocházejí původem z nějakého zvířete, v Dračinčině případě to byli draci.“

Bioložka Kateřina se již nadechovala k protestu, tak jen ještě dodal:

„V tomto světě je to naprosto přirozené, ale pro biology z technických světů to je noční můra.“

Obrátil se k Dračince a pokračoval:

„Že neuhodneš, koho dovedla dcera na návštěvu?“

Dračinka se vědoucně usmála a naprosto jistě prohlásila:

„To jsou ti tvorové z posledně objeveného magického světa? Už se tvému otci podařilo ustanovit stabilní portál?“

Korakas se na ni líbezně usmál a odpověděl:

„Miláčku, úplně vedle. Dovol, abych ti představil příslušníky sekundární civilizace z technické strany původní Země!“

Dračinka vykulila oči, div jí nevypadly:

„Kecáš, miláčku. Jasně od nich cítím magickou esenci. Nebo vlastně... Oni tam mají to Měsíční vejce, že? Ale to by znamenalo... “

Dračinka se zarazila, došla ke Korakasovi a obrátila se k Pozemšťanům:

„Já se velice omlouvám. Chovám se jako malá holka, co nemá vychování. Probírám tady vaše soukromé věci. Můžete mi odpustit? Jestli budete souhlasit, zahrnu vás do svého okruhu přátel, kteří mi mohou říkat Dračinka.“

Tentokrát vyvalil oči Korakas i se dcerou, jaký to vzalo rychlý obrat. Dračinka vždy nejméně rok někoho oťukávala, než ho přijala mezi přátele. Draci mají mimořádně citlivý smysl pro magii, možná v Pozemšťanech vycítila něco, co ji přinutilo udělat takové rozhodnutí. Odpovědi za pozemšťany se ujal Ahmed. Uklonil se a řekl:

„Děkujeme, Dračinko. Byly by nám ctí, potěšením a národním svátkem.“

Ukázalo se, že draci mají citlivý nejen magický cit, ale i sluch. Dračinka se otočila k oběma Italkám, co si něco šeptem sdělovaly. Obě zrudly, ale dcera Chiara pevně prohlásila:

„Možná je to pronikáním magie do našeho světa, ale v poslední době se objevuje zvýšený zájem o vše magické, v mnoha případech ve formě románů či povídek. V nich má každý slušný drak dvě podoby, vlastní a jako mladá žena. Jak je to tady? Je to fakt nebo výmysl?“

Dračinka ve své majestátní podobě

Dračinka se usmála a udělala rukou krouživé gesto. Najednou nestála u Korakase, ale uprostřed loučky, kde pomalu mizela v mihotajícím se kuželu světla. Když se mihotání vytratilo, odhalilo velkého zlatého draka. Blanitá křídla pročísla vzduch a zobákovitá tlama vychrlila na překvapenou skupinku proud ohně. Než se stačili leknout, závan teplého vzduchu vonící hořícím dřevem jim pocuchal vlasy. Dračinka opět stála u Korakase, spokojeně se usmívala a uprostřed loučky pomalu vychládala dvojice dračích stop vypálených do půdy.

Korakas je všechny pozval na menší svačinku, jelikož srnec již bude dozajista hotov a připraven k podávání. Stoly, do této chvíle ledabyle umístěné v prostoru zahrádky, prkenně odpochodovaly doprostřed, kde vytvořily podkovu. Židle pro hosty je následovaly. Křesílka, ve kterých seděl Korakas s Dračinkou, se plynule zvedla a plavně doplachtila do čela podkovy. A z dveřního otvoru začalo vylétat stolní nádobí i náčiní, následované mísami s pokrmy. Každý si mohl nabrat, co hrdlo ráčilo.

Po chvíli se Dračinka naklonila ke Korakasovi:

„Když jsem byla v dračí podobě, pořádněji jsem prohlédla naše hosty, ty ze Země. Byla jsem hodně překvapená!“

Korakas se po ní znepokojivě podíval a zeptal se:

„A co jsi zjistila?“

Dračinka se rozhlédla kolem sebe, zda někdo nepovolaný neposlouchá:

„Vypadají tak... Normálně. Každý je však napojen na obrovský rezervoár Moci. Ty jsi u nich asi viděl něco jako nehmotný ocásek, že?“

„Jo, viděl. Považoval jsem to za stín života, pozůstatek minulosti. Co to tedy je?“

Dračinka ho uchopila za předloktí. Lidé stále vypadali normálně, ale krátký ocásek se změnil na pupeční šňůru vedoucí někam vzhůru. Dračinka si ke sledování vybrala tu lehce růžovou, která vedla od pozemské dívky Sofie. Po chvíli dorazili k předělu světů. Vypadal jako blána neurčité barvy, ale šňůry jí procházely naprosto bez problémů. Pak Dračinka něco zamumlala a oba prolnuli bariérou. Korakas obrazně zalapal po dechu. Kolem něj se rozprostíral nekonečný oceán různobarevných záblesků. Pak ucítil, jak se Dračinčina ruka na jeho zápěstí napjala. Na malou chvilku viděl v rozsahu, jak vidí drak, od tmavě infračervené až daleko za ultrafialovou. Zatočila se mu hlava, až se probral ve svém křesle. Dračinka pokračovala:

„Nikdo tu sílu vědomě nevyužívá, jen nevědomě. Je to tady cítit. Podívej se na moje stopy na trávníku!“

Korakas se ohlédl a strnul. Po šlépějích, vypálených hluboko do země, nebylo ani stopy. Místo nich tam byl trs trávy. Ale jaké! Jásavě zelená, vyšší než okolo a mnohem hustší. Což o to, to by zvládl taky, ale musel by se dost snažit, obnova života je jedna z nejtěžších věcí. Hostům pravděpodobně jen vadila vypálená místa...

A Dračinka si povzdechla:

„Hrozně ráda bych právě Sofii získala do učení, ale přitom se bojím, co se stane, až bude umět tu Sílu využívat. A mám obavy, že by s ní nic nepořídil ani celý Sněm...“

To se ale už zvedala Jirka CBX, že se musí vrátit, tady byli jen na skok. Nikomu se nechtělo, Sofie to dokonce dala hlasitě najevo:

„Tady je tak krásně! Ráda bych tu zůstala!“

Dračinka se ohlédla po Korakasovi, ten jen pokývl hlavou, že si náhlé vlny magie všiml také. To se také hned ukázalo při odchodu skupiny. Všichni prošli dveřním otvorem v kamenné zdi, jen Sofie narazila na kamennou stěnu. Když Sofie dlouho nešla, vydala se Jirka zpět zjistit, co se děje. Našla viditelně rozrušeného Korakase a rozpačitou Sofii s rostoucí boulí na čele, která právě vysvětlovala, že vůbec neví, co se děje. Chvilku zkoušeli projít spolu se Sofií, ale nešlo to. Sofie prostě nějak ovlivňovala okolí, a to ji nechtělo pustit za kamennou stěnu. Sám Korakas měl nakřáplou hlavu, jak se se Sofií v náručí pokusil, magicky urychlen, projít portálem. Dračinka mezitím vysvětlovala Jirce CBX, o co se jedná, o rezervoáru Moci, o tom, že mimoděk vyslovené přání se Sofii splnilo a podobně. Nedalo se nic dělat, Jirka ponechala Sofii v péči své rodiny a se zbytkem se vrátila na technickou stranu planety. Nesla sebou dopis od Korakase, adresovaný členům Nejvyšší rady světa, kde zhruba vysvětluje, co se se Sofií stalo.

Učednice

Jen co zbytek skupiny zmizel, uklidil Korakas stoly a židle na svá místa. Dračinka zatím zbudovala malý prostor pro ně. Tři pohodlná křesílka okolo kulatého stolečku s občerstvením. Tam začali pomalu a opatrně vysvětlovat Sofii, co se asi stalo. Nikdo nevěděl, proč je bytost z technické strany napojena na obrovský rezervoár magické moci, jestli to má co do činění s věcí zvanou Měsíční vejce, a co to vlastně ta věc je. Sofie poslouchala s vyvalenýma očima, ale vypadala, že chápe, o čem je řeč. Využila Korakasovy odmlky k tomu, aby prohlásila že se necítí být na to, být čarodějnice, to je ve všeobecných představách obvykle stará nerudná babice, a že by raději dala přednost slovu čarodějka. Všichni se zasmáli, načež Korakas prohlásil, že nic z toho, čarodějkou se stane až časem, teď je z ní učednice. A hned přistoupil k výuce, a to hezky od základů magie.

Na staré dobré technické Zemi to zatím pomalu spělo k nějakému podivnému konci. I největší skeptikové už přestávali vymýšlet čím dál šílenější hypotézy, hledající vědecké vysvětlení, co se to kolem děje. Magický svět se pomalu stával viditelným, jak bariéra mezi světy slábla. Přinášelo to občas komické, jindy zase hrůzné situace. K těm komickým patřilo setkávání různých bytostí na tak intimních místech, jako je koupelna či toaleta. Zcela opačné pocity měli účastníci pohřbu, na které po obřadu vykoukla z náhrobku olysalá hnijící mrtvola podobná pohřbenému seniorovi. Mnozí to odnesli jen leknutím, ti velmi staří to však nerozdýchali. Nepoměrně větší pozornost vybudil případ jamajského sportovce Samba Quarrie, přímého příbuzného slavného Donalda Quarrie, účastníka mnohých olympijských her. Samba závodil ve skocích do vody z desetimetrové věže. Při sérii akrobatických figur si všiml, že je bazén najednou mnohem hlubší a z hlubin vystupuje něco, co vypadalo jako zhmotnělá noční můra, samé chapadlo, zobák a čelist. Tak upřeně a velice si přál zde nebýt, až se mu podařil dimenzionální přesun do své kabiny. Bohužel pro něj, i magie má své zákony. Jeho rychlost v okamžiku přesunu nebyla nulová, takže ve své kabině nezůstal dlouho. Při svém letu vyrazil dveře své i dveře do ženských šaten přes chodbu. V ženské šatně přibral ke společnému letu peruánskou akvabelu a společně skončili propleteni ve sprchách, časem i rozpleteni na radnici.

Věda však byla přeci jen k něčemu dobrá. Sledováním východů stínového slunce a měřením intenzity jeho světla vědci vypočítali, že stavu, kdy bude mít to druhé slunce stejné vlastnosti jako naše Slunce, bude dosaženo nejdříve za sedm let, takže byl čas na bádání, co se skutečně děje. Toto bádání urychlil děj u podivné pyramidy v Egyptě. Vědecký tábor vedený plukovníkem Omarem se rozrostl a zkultivoval, dolů k písečnému povrchu okolo pyramidy vedl zdvojený primitivní výtah, dole již pracovalo několik vědců a autonomních robotů. Vědci spíše dohlíželi na roboty, aby nedělali něco, co by se mohlo pyramidě znelíbit. Všem nováčkům pustili při nástupu film o přepadu tábora dvěma americkýma stíhačkami včetně okamžiku, kdy dvě protiletadlové střely bez problémů prolétají mlžným trupem letadla. I ten zelený záblesk z východu i slaný deštíček, zvěstující konec americké flotily letadlové lodi. Na toto téma byl i dokument o bezpečnosti v táboře, kteří museli všichni podepsat, pokud chtěli pracovat ve výzkumném táboře.

Jeden večer, těsně po setmění, se zeleně rozzářil skleněný vrchol pyramidy. To vyvolalo všeobecnou pozornost. Pak se z jasu vynořil světelný pás a opřel se o skalnatý okraj. Skleněný vrcholek pohasl, takže byly vidět čtyři postavy jdoucí po svítícím pásu k táboru. I přes špatné osvětlení poznal Omar svého nadřízeného generála Ahmeda i za ním jdoucího ruského vědce, jak on se... Míša. Doprovázely je dvě dívky. Omar přikázal sklonit hlavně, popošel blíže ke konci svítícího pásu a očekával nějaké překvapení. Nebyl zklamán.

Ahmed se s Omarem přivítal a automaticky zamířil ke karavanseráji. Ve vchodu se zarazil a jen zíral. Místo útulné kavárny našel strohou místnost s řadou stolů, na každém minimálně jeden počítač, na stěně promítací plátno a hromadu lidí. Za ním se ozval Omar:

„To je teď naše komunikační a tiskové středisko. Máme odsud přímý přístup skoro všude, do univerzit, knihoven i k vládám mnohých států. Nová zasedací síň je za karavanseráji.“

Vyvedl ho i s ostatními ven a obešel budovu. Nová budova měla zajímavý tvar. Omar vysvětloval, že je to důsledek jednoho architektonického experimentu, který proběhl tady, ale financovali to Indové. Podrobnosti časem, teď si chce poslechnout novinky. Vnitřek budovy připomínal vysokoškolské učebny. Malé pódium, stupňovité řady sedadel a podobně. Hlediště se již začínalo plnit prvními zvědavci. Omar je odvedl na pódium a sedl si k nim. Když usoudil, že už je správný čas, přitáhl si mikrofon podobný odkvetlé pampelišce - oválný tvar na útlém stonku:

„Jak jste již mnozí poznali, zavítali mezi nás milí hosté, které jsme už měli za trvale ztracené. Ano, mluvím o takzvané Desítce, o deseti lidech, kteří tak záhadně zmizeli ze světa. Předám teď slovo generálu Ahmedovi, ten vám jistě řekne více.“

Ahmed převzal mikrofon a začal. Představil sebe i zbytek. Ruského vědce Míšu mnozí poznali. Jedna dívka byly bioložka Kateřina z Česka, druhá budoucí historička Monika z Austrálie. Potom postupně vykládal, co se to vlastně děje na planetě Zemi. A k nebetyčnému úžasu přítomných začal Legendou o Stříbrné paní:

Traduje se, že kdysi dávno, pradávno, v rušných časech, přiletěla z vesmírných dálav Stříbrná paní. Potulovala se od planety k planetě, nechala za sebou plynné obry a blížila se ke Slunci. Chvilku pozorovala bláznivý tanec Faetona, který se svou sestrou Klymené bláznivě kroužil okolo společného těžiště. I okouzlila Faetona krása Stříbrné paní a natáhl se po ní. Porušil tím společné těžiště a jeho sestra zakopla. Pokusila se o záchranu, pevně uchopila Faetona, avšak ani to nestačilo zabránit vzájemné srážce, při které se roztříštili na myriády drobných úlomků.

Polekána pospíchala Stříbrná paní dále. Minula cestičku, kterou si vyšlapala další planeta, tu však nezahlédla, protože ji skrývalo Slunce. To se již blížila ke třetí planetě od Slunce. Ta se jí pospíchala postavit do cesty a tím Stříbrnou paní ulovit. Stříbrná paní se pokusila vzdorovat osudu, zkoušela změnit dráhu, ale nepomáhalo nic. Ale přece! Účinky snah se znásobily a Stříbrná paní těsně proklouzla okolo planety. S čím však nepočítala, byl vzdušný obal okolo planety a působení podivně velkého satelitu planety. Ten Stříbrnou paní natolik zpomalil, že zůstala uvězněná v dosahu planety. Navíc, tak těsný průlet vyrval z těla planety velké množství hmoty, která se pomalu usazovala na Stříbrné paní. Satelit byl působením slapových sil napůl rozprášen, jeho zbytek po dlouhém putování skončil ve Slunci. Ještě dlouhé miliony let dopadaly na povrch kusy hmoty a tvořily tím další a další krátery. Lesk Stříbrné paní pod vrstvou hmoty matněl, až uhasl docela. Stříbrná paní, nyní v podobě nevzhledného tělesa, zůstávala zajatcem planety. Ještě jednou se pokusila o útěk. Její služebníci dlouho bádali a zkoušeli, až našli. Jednu noc, v okamžiku největšího přiblížení, snesla Stříbrná paní stříbřitě zelené Vejce. To mělo na chvíli přerušit vzájemnou přitažlivost a poskytnout Stříbrné paní šanci uniknout. Nikdo už neví, co selhalo. Vejce se sneslo v oblaku ohně na povrch, probořilo ho a uvízlo v planetárních útrobách. Oblak ohně se rozlil po povrchu planety, zničil slibně se vyvíjející planetární civilizaci a prakticky vymazal většinu života na planetě. V několika málo úkrytech přežili doposud živořící tvorečkové.

Stříbrná paní stále kroužila okolo planety, kde vzkvétaly říše, aby byly rozkotány barbary. Civilizační vzestup byl pozvolný, stříbřitě zelené Vejce mělo přece jen nějaký vliv. Za ty eony otrávilo zemi, vodu i vzduch, ale hodnoty stále ještě nedosahovaly kritických hodnot. Stále ještě byl čas vše napravit, neboť staré proroctví tvrdí, že až se Vejce vrátí zpět Stříbrné paní, nastane Zlatý věk Lidstva. Stříbrná paní opětovně zazáří a její svit Lidstvo uzdraví.

Úžas nevyvolala legenda, ale informace, že legenda je stará sedmdesát miliónů let a vznikla přepisem z mnohem starší pověsti. Na potvrzení vytáhl Ahmed z náprsní kapsy stříbřitou placku, položil ji na stůl před sebe a klepl na několik míst a nad stolem se v třímetrové krychli objevil hologram Země a blízkého okolí. Omar ubral osvětlení sálu, aby hologram lépe vynikl. Se zatajeným dechem sledovali diváci působivou animaci události. Už jen použitá promítací technika vzbuzovala úžas, na Zemi nic takového neexistovalo. Na Ahmeda navázala Kateřina. Vytáhla z kapsy stejnou placku, jakou měl Ahmed, ale obsah byl jiný. Popisoval vývoj prvotní pozemské civilizace, od Troodona přes Dino Erectus po Dino Sapiens sapiens, kteří se před blížící se katastrofou schovali v podzemním útočišti. Napětí a úžas v sále by se dal krájet a exportovat. Korunu tomu nasadil ruský vědec Míša, když předváděl v hologramu nynější stav - patnáct osídlených hvězdných systémů, to všechno bez raket či jiných kosmických dopravních prostředků. To ho dovedlo k umělé inteligenci, která za miliony let bádání na tento způsob přepravy došla. Tatáž inteligence se v souladu s na ni kladenými požadavky taktéž vyvíjela, takže nyní slouží na všech světech jako řídící počítač světa. Má na starosti dopravu, automatizované továrny a podobné organizační věci. Jediné, co nemá, je přístup k rozhodovacím funkcím. Chceme sluhu, ne pána...

Pak následoval zlatý hřeb večera. Budoucí historička Monika se rozhovořila na téma duálnosti planet. Že na stejném místě existují dvě planety, dělí je však nehmotná bariéra. Jedna planeta je technické, za vzor může sloužit nynější Země. Zrcadlová neboli duální planeta je ryze magická, hlavní roli tam hraje magická síla. Zatím to tak bylo u všech planet, které prvotní civilizace osídlila. Potvrzení téhož je nyní pozorovatelné i na Zemi, kdy působením vnější síly slábne bariéra oddělující magický a technický svět. Až bariéra zkolabuje, nastane zánik sluneční soustavy včetně okolí do osmi světelných dní. Podle fyzikálních zákonů nemůžou být na stejném místě dvě hmotná tělesa, magické zákony to nevidí jinak. Existuje několik řešení včetně přestěhování lidstva na právě objevenou planetu s životními podmínkami jako na Zemi. Ideální by však bylo vyzvednou předmět zvaný Měsíční vejce a podle pověsti ho umístit na Měsíc, nejlépe na odvrácenou stranu. Podle staletí trvajících výzkumů a měření bylo zjištěno místo, kde se ta věc nachází. Lze na to dojít i dedukcí: Kde je na Zemi nejnebezpečnější místo pro další rozvoj Lidstva? Pokud tipujete kalderu v Yellowstonském národním parku, trefili jste se. Vejce je umístěno kousek od Lewisova jezera v hloubce asi jeden a půl kilometru pod povrchem,.

Konference neprobíhala tak klidně, jak je popsáno. Hned při první přestávce se k automatické dokumentární kameře ve zpravodajské galerii nacpalo několik štábů v čele s egyptskou státní televizí ERTU. Stranou nezůstala ani zpravodajské agentury z Evropy, Asie i Jižní Ameriky. Štábům z USA bylo dáno najevo, že Američané nejsou vítáni. Zprávy mohou přebírat od britské agentury Reuters. Od kameramanů také přišla první námitka, totiž že hologram snímaný kamerou vypadá jako šedě zrnitá krychle. Ahmed prohlásil, že to není problém, jeho zařízení má klasický HDMI konektor a je schopno do něj vysílat komplexní televizní signál ve formátu HDTV. Vojenští spojaři přispěchali se svým nádobíčkem a po chvilce pokusů už do světa proudil televizní signál, který bylo možno sledovat na devadesáti procentech televizí.

Prudce se tím zvedlo množství lidí, kteří také chtěli k tématu něco říct. I přímo v hledišti se občas někdo vymrštil a začal nahlas vyřvávat svoje námitky a poznámky. Nakonec to dopadlo tak, že se hosté odebrali do jedné menší konferenční místnosti v doprovodu Omara a několika vybraných vědců. V hlavním sále zůstal jeden přístrojek pod dohledem spojařů posílených o ozbrojenou stráž, který zprostředkoval obraz právě mluvícího člověka či popřípadě filmovou ukázku. Veškeré takto získané informace se ukládaly na speciálním úložišti, ke kterému byl přístup přes internet, samozřejmě jen v režimu pouze čtení. Úložišti byl předřazeno speciální zařízení, které propustilo naráz jen 1024 zájemců a tím chránilo úložiště před zahlcením. Dotazy a připomínky na návštěvu byly filtrovány vědeckým týmem, který prakticky okamžitě musel nainstalovat dva automatické odpovídače s názvy RTD a RTFD. Tím se k návštěvě dostaly jen fundované dotazy a nebyli zahlceni množstvím zbytečných dotazů.

Největší zájem se lišil podle odbornosti daného vědce. Biologové šíleli z dinosauroidů i dalších dvou mimozemských ras. Historikové hledali zmínky o prvotní rase ve starých pověstech a bájích. Astronomové bádali nad polohami obydlených hvězdných soustav. Techniky a astronauty zajímal přenosový tunel. A všechny bez rozdílu zajímalo Měsíční vejce. Dokonce se neoficiálně dala dohromady skupina geniálních vědců z mnoha států, která začala zkoumat, jakými prostředky by se asi dalo to zařízení dostat na Měsíc. Rokování posléze nabralo nadějný směr, pak ale byli přerušeni. Jednoho sezení se účastnil i Ahmed, z něho se vědci chystali vydolovat vše, co ví o tom zařízení. Pak jedna stěna zasedačky zmizela a nahradil ji idylický výjev - loučka, v pozadí kamenná stěna, u ní pár stolů. Uprostřed louky stál na zadních zlatý drak, křídly ochranitelsky obepínající dvojici lidí, muže a dívku. Tu okamžitě poznali, její obrázek byl svého času téměř všude. Sofie Papadiamantopoulos, zkráceně Pap, jedna z deseti.

Muž se sklonil k Sofii a tiše promluvil:

„Skoro jsi nás nepotřebovala. Tunel je otevřený a zaměřený na Ahmeda, tak začni.“

Sofie se trochu usmála:

„Ahoj Ahmede, dobrý den ostatním.“

Ahmed vyskočil jako bodnut šídlem:

„Ahoj Sofinko! Jak se vede, jak se máš? Netrápí tě tam moc ten čaroděj, jak on... Aha, Korakas.“

Muž stojící vedle Sofie se jen usmál:

„Milý příteli, když ti řeknu, že ona trápí nás, budeš mi to věřit? Za celých sedm set let jsem nepotkal učenlivější žačku než je Sofie. Co jsem já pracně studoval čtyři roky na Akademii, ona zvládla levou zadní během tří týdnů! Celý tento interrealitní tunel zvládla sama, já jsem jen radil!“

Půvabně zrůžovělá Sofie jen mávla rukou:

„Tohle je jen informační tunel, nelze jím posílat hmotné předměty. Ten tunel vyššího řádu budu vytvářet teď, potřebujeme na Zemi předat spoustu informací. Mohl bys přijít až ke stěně? Uprostřed se objeví perleťový kruh, z něho bude vyčnívat kus kovového pouzdra, skoro jako na diplomy. Pořádně ho chytni a vyškubni ho z toho kruhu, on sám už dál neprojde a já ho odsud už neprotlačím.“

Ahmed přistoupil ke stěně a spolu s ostatními pozoroval přeskupování čarodějů. Sofie zůstala na svém místě, Korakas se odklidil za draka a sama Dračinka se zhluboka nadechla. Zaklonila hlavu a k obloze vyrazil plamenný sloup, který postupně světlal. V okamžiku, kdy nabral bílo-modrou barvu hořící směsi acetylenu a kyslíku, sklonila Dračinka hlavu a Sofie zmizela v proudu energie. Hned před Ahmedem se zamihotal bledý kruhový stín, z něhož trčel kus obyčejné nerezové termosky. Ahmed ji podle Sofiina návodu chytil a prudce škubl. S skřípavým zvukem vyletělo pouzdro ze stěny a vzápětí bledý stín zmizel.

Utěšený pohled na zelenou loučky byl nahrazen podstatně hrozivějším. Dračinka zářila jako žhavé rudé zlato, Korakas se vznášel a přidržoval Sofii. Všude okolo nich bublalo lávové jezero, akorát Sofie stála na malém ostrůvku pevné země. Očividně se rychle vzpamatovávala, po chvíli už stála na vlastních nohách a sledovala Korakase, jak ve spirále oblétá lávu a tiší ji. Pak se pousmála a na chviličku propnula dlaně. Nebohý Korakas málem spadl na zem. V jednu chvíli je pod ním žhavá láva a v další chvíli zelený pažit. Nakonec se plavně snesl do blízkosti rozhraní mezi světy a okamžitě si postěžoval Ahmedovi:

„Tohle nám dělá s oblibou. Člověk se soustředí, na chvilku zavře oči, aby si utřídil myšlenky, pak oči otevře a před ním stojí rozesmátá Sofinka, která jen zamávala pacičkami a bylo hotovo. Když jsem ji učil teleportaci, na chvíli zmizla. Už jsem chtěl vyhlásit pátrání, když se opět objevila, že se zakecala s Velmistrem čarodějného sněmu! Navíc si na něm vydyndala přístup do všech oddělení Velké knihovny, kam já se poprvé dostal po roce učení, a to jen do obecné části. Pak se třetí den vykulila ze stanu, mohutně zívala a prohlásila, že v té knihovně je neskutečný zmatek, polovina kouzel je zastaralých, něco je úplně nefunkční a že se dohodla s Velmistrem, že až skončí tuto práci, udělá tam pořádek.“

To už stál vedle Sofie, která se spokojeně usmívala, jak ji tam mají všichni rádi, takže už jen doplnil:

„V pouzdře jsou na holografických nosičích veškeré informace o Měsíčním vejce, Stříbrné Paní i jejích obyvatelích. Jsou tam i čtečky, které se propojí s vašimi osobními compy. Doufám že informace budou k něčemu. Mějte se tam, pozdravujte Zemi, někdy se i s Dračinkou přijedeme podívat.“

Poslední pohled na mávající Sofii a výhled na loučku ze změnil na šedou zeď. Všichni přítomní vědci se začali vzrušeně dožadovat nových informací, takže Ahmed sedl ke vhodnému zařízení a začal přenášet informace do pozemských počítačů, aby k nim byl lepší přístup. Většina přítomných vědců průběžně nahlížela do přenášených dat, sem tam nějaká informace vzbudila rozruch. Asi největší pozdvižení vzbudila teorie o Stříbrné Paní jako mezigalaktickém přepravníku, přepravující přes nekonečno několik Úlů, přičemž skoro polovina z nich byla neorganického původu.

Žhavý závod

Měsíční vejce jakoby vycítilo zvýšený zájem o něj. Supervulkán Yellowstone začínal pomalu připomínat rozkopnuté mraveniště. Skokově vzrostly výskyty doprovodných sopečných jevů. Některé gejzíry se odmlčely, jiné zase urychlily svoji činnost a vzniklo i několik nových. Zvýšila se teplota povrchu v některých oblastech, kterou doprovázel vznik bahenních i sirných výronů. A v místě, kde v hloubce jeden a půl kilometru odpočívalo Vejce, se pomalu začal tvořit magmatický bazén.

Vláda USA opětovně provedla jeden ze svých nečekaných úkroků a prohlásila Yellowstonský park a okolí do 100 kilometrů za uzavřenou a bezletovou zónu strategických zájmů, kam budou smět jen účastníci speciální operace. Vypadalo to, že se USA chystají zlikvidovat Měsíční vejce sami, aby se mohli prohlašovat za zachránce lidstva. Marně je vědci i státníci přesvědčovali, že na to nestačí, Američané si tvrdošíjně vedli svou. Sledování z družic bylo ztíženo trvalou velkou oblačností, až se objevovaly zvěsti, že i za tohle můžou Američané, neboť byly známy jejich pokusy o ovlivňování počasí. Podle počtu jízd speciálních civilních i armádních strojů se chystalo cosi velkého. Velké obavy vzbuzoval příjezd tří trajlerů na dopravu nukleárních zbraní.

Přípravy trvaly dva měsíce. Pak v den, kdy byl Měsíc téměř v úplňku a téměř nad místem spočinutí Měsíčního vejce to Američané spustili. Ten den se nesmazatelně zapsal do historie, leč Američané nebyli oslavování, nýbrž proklínáni, zvláště vlastním civilním obyvatelstvem. Začalo to poměrně nevinně. Trvalá oblačnost byla zespodu nasvícena sytě rudě, ale po pár hodinách začala světlat. Barva přešla přes červenou, oranžovou, okrovou, ale v okamžiku, kdy se mělo dosáhnout čistě žluté barvy, světlo zhaslo. Ne na dlouho, ale byly to asi nejpomaleji ubíhající čtyři vteřiny. Mraky rozerval nesmírně intenzivní záblesk ostře smaragdové zeleně, naráz bylo vidět až na zem. Seskupení špionážních družic začalo odesílat kvanta dat v širokém spektru. Terén rozhodně nevypadal stejně, jak tomu bylo před započetím americké operace, ani tak, jak byl viděn nějakou náhodnou trhlinou v mracích.

Lewisovo jezero, po jehož jižním břehem měl být onen hypotetický bod umístěn, již neexistovalo, či spíše neexistovalo v podobě, jak bylo známo před tím. Veškerá voda byla nahrazena pronikavě zářící hnusně zelenou látkou. Několik operátorů při spatření obrazu vysypalo na grafický terminál obsah svého žaludku, čímž scénu ještě umocnili. Teprve po delším pozorování bylo zjištěno, že to asi není pevná látka, protože se otáčí okolo středu jezera proti směru hodinových ručiček a tento pohyb se nesmírně pomalu zrychluje. Sem tam se pomalu vytvořila bublina, která po prasknutí vyvrhla oblak jedovatě zeleného kouře, smrdícího už jen od pohledu.

Po veškeré technice, která se měla nacházet na břehu jezera, nebylo ani stopy, a při porovnání snímků původního jezera byla odhalena nová zátoka v místech, kde měli mít Američané dočasnou základnu. Barva materiálu v zátoce byla více do modra, navíc to vypadalo jako veliká bublina. I ta se však pohybovala, zvětšovala svůj průměr, zato však bledla. Po několika hodinách jakoby praskla, zbyl po ní zvětšující se duchovitý kroužek, který se pomalu zastavil. I tak měl poloměr 200 kilometrů. Vše, co bylo uvnitř na elektřinu, zmrtvělo. Nepomáhaly pokusy přivést elektrické spotřebiče z nezasažené oblasti. V okamžiku, kdy předmět prošel pomyslnou hranicí, zmrtvěl. V celé oblasti nejelo jediné auto, nefungovaly telefony, kdo měl kardiostimulátor, měl smůlu. Letadla fungovala pouze nad kilometrovou hranicí. Lidé v oblasti se rázem ocitli v době kamenné... Zatím pomáhalo shazování zásob na padácích. Nedílnou součástí balíků byla i jízdní kola, většinou s přívěsným vozíkem pro děti nebo náklad a mapami, ukazující nejkratší cestu na hranici Zóny, jak se pojmenování s odkazem na jakýsi scifi film ujalo.

Další fáze probíhala pomaleji, proto byla odhalena později. Od pomyslného středu Zóny se začal zvětšovat další kroužek. Někdy se celé týdny nepohnul, jindy se pomalu rozšiřoval a už dvakrát zvětšil svou velikost skokem. Okolí Lewisova jezera bylo zdevastováno předchozími událostmi, takže se činnost v dalším kruhu zjistila v okamžiku, kdy dorazil k nejbližšímu lesu. Stromy nejdříve nabobtnaly až na trojnásobek, pak se ale rozsypaly na černý prášek, který pokryl zemi. Prášek horlivě nasával vodu a měnil se na tvrdou krustu. Jelikož žádná sonda nepřežila průchod bariérou, byli vědci odkázáni na pravěké metody. Nejdřív do oblasti shodili množství obarvených ocelových kuliček různé váhy a sledovali reakci. Na začátku se do prachu bořily všechny koule, s přibývajícím časem, jak prach tvrdl, se jich začalo čím díl víc odrážet. A nebyly to jen stromy, které umíraly. Zvířata to postihlo také. Podařilo se natočit medvědí rodinku, kterou zasypal černý prach nesený větrem. Prach byl pravděpodobně velmi žíravý, protože medvědi nejdřív olysali, pak jim zmizela kůže, pak svaly, orgány a naposled i kosti. Zbyla akorát nevzhledná hromádka, postupně tuhnoucí. Vytištěné obrázky s popisem byly přidány k shazovaným zásobám, protože mnoho obyvatel zůstávalo tvrdošíjně ve svých domovech. Zapůsobilo to.

Američtí vědci zahájili další část výzkumů, tentokráte s otázkou, co na černý prach a posléze hmotu zapůsobí. Z letadel se sypaly barely různých chemikálií, ať už kapalných nebo sypkých. Vše pozorně sledovaly družice s posílenou optikou, schopnou rozeznat pěticentimetrové podrobnosti. Většinou se nestalo nic, občas zareagovaly chemikálie navzájem. Zatím největší úspěch měla kyselina chloristá, jedno z mimořádně silných oxidačních činidel. Po delším působením koncentrované kyseliny černá hmota explozivně shořela za vzniku velkého množství tepla, kterým se tavila země. Pak nějaká kombinace chemikálií způsobila málem katastrofu. Došlo k explozi, barevné jako duha, po které menší kroužek skokově narostl na trojnásobek. Další pokusy prezident zakázal. Na poslední chvíli... I tak to začínal být žhavý závod. Na jedné straně Měsíční vejce se svým zkázonosným působením, na straně druhé čarodějka Sofie, podporovaná celým čarodějnickým sněmem a týmem oddaných géniů...

Pak se na Zemi objevili další členové Desítky, český všeuměl Ajnštajn doprovázený oběma Italkami. Nepřišli z pyramidy v Egyptě jako ostatní, ale o to okázaleji. Jedné noci doslova spadly z nebe tři bolidy. Hvězdáři je zpozorovali až v okamžiku, kdy třením o vzduch začaly zářit. Ovšem, nechovaly se jako běžné kusy hmoty, padající z kosmu. Tyto padaly v trojúhelníkové formaci, obíhajíc okolo společného těžiště. Pak hvězdářům údivem poklesla čelist. Tři bolidy změnily synchronně směr, přeskupily se do řady za sebou a zamířily k Egyptu. Již nikdo nepochyboval o provázanosti Egyptské pyramidy a bolidů. Honem upozornili velitele základny Omara, který je uklidnil prohlášením, že o příchodu posil ho již informoval Ahmed. Zblízka to byl úchvatný pohled. Z večerního nebe sestupovaly tři zlatě zářící koule, až všechny jemně spočinuly na silnici před karavanserájí. Zlatý svit byl pouze optický, od koulí nešlo žádné teplo. Potom proběhlo prostorem nehlasné zadunění a místo tří zlatých koulí stály na silnici tři vysoké postavy, zakuté do černého kovu. Jedna z nich zvedla ruku a zlehka se dotkla kovové tváře. Kov se začal skládat, až odhalil mužskou tvář, zdobenou mohutným vousem. I obě další postavy se zachovaly podobně a objevily se dvě tváře. Nebyly to však ty, která byly očekávány. Z kovových obleků trčely tváře žen v nejlepším věku, jak se to slušně říká. Vysvětlení podal muž:

„Ahoj lidi, to jsem rád, že jsem zase na Zemi. Ahmede, nekoukej se tak vyděšeně, jsem to stále já, akorát o něco starší, i holky jsou starší. Byli jsme v místech, která jsem si nedokázal představit ani v nejdivočejších snech. Nejdelší čas jsme prožili na časové ose, která je kolmá na naši časovou osu, takže jsme o patnáct let starší, zatímco tady neuplynula ani vteřina. Žije na ní jeden konglomerát civilizací, u jedné, nám nejpříbuznější, jsme byli na výcviku. Mimochodem, Sofie už tady je?“

Ahmed stačil jen zavrtět hlavou, když se o kousek dál na silnici objevily docela obyčejné dveře. Ty se otevřely, prošla Sofie, zamávala někomu na druhé straně a pečlivě dveře zavřela, načež je mávnutím ruky poslala do nicoty. Zářivě se usmála na všechny kolem, zvedla ruku, zamlela prstíky a karavanseráj měla najednou o patro víc. V oknech a dveřích na balkony se svítilo, to Sofii stačilo. Mávla na ostatní, ať ji následují a vyrazila ke stavbě. U ní narazili na majitele, jak nedůvěřivě ohmatává schodiště do nového patra. Tady přece býval takový blbý výklenek... Pak se Ahmedovi v hlavě proklubal na svobodu červíček tušení, že něco není v pořádku. Obrátil se na Sofii a přímo se zeptal:

„Hele, Sofinko, toto je technický svět. Jak to, že tady můžeš kouzlit?“

Sofie se na Ahmeda zářivě usmála:

„No jo, proč? Odpověď je poněkud triviální: Jednak slábne interrealitní bariéra, takže hladina magie je tady dost vysoká. To by ale nestačilo, naštěstí mám vybudován přímý energetický tunel přes Korakase k Dračince tam u nich. A za třetí, o našem připojení na energetický rezervoár už víš, že. Tak to připojení funguje i tady, v technickém světě. Korakas také žasl, když jsem mu to předváděla na technické straně jeho světa. Teď se ale půjdeme ubytovat, máme toho hodně na zařizování.“

Memorandum o pokusu o vyzvednutí Měsíčního vejce začínalo prozaicky:

Blíží se doba, kdy dojde ke zničení Země. Můžeme zůstat pasivní a s tichou odevzdaností čekat na zkázu, nebo se můžeme vzchopit a s pomocí vyspělých technologií vynést Vejce na povrch a s odkazem na legendu je mrštit Měsíční paní do ksichtu.

Původní mírný zápis - do obličeje - byl nakonec zamítnut, protože nic nevypovídal o naštvání pozemšťanů. Soudě podle souhlasných reakcí byla volba správná. Dokonce i prezident Spojených států Amerických s textem memoranda veřejně souhlasil, což se mu však stalo osudným. Ještě tu noc proběhl v USA vojenský puč. Prezident byl v přímém přenosu obviněn z vlastizrady napomáháním nepříteli k zabrání historicky cenného území Spojených států. Co na tom, že dané území je neobyvatelné a dějí se tam podivné věci.

K moci se tak dostali všichni váleční jestřábi. Jejich odpověď na memorandum byla naprosto arogantní, že se o domácí problémy postarají sami a kdo do nich bude strkat frňák, dostane přes něj. Naprosto je nezajímalo, že na vahách je osud celého světa, je to prostě jejich území a basta. Pak začal z Egypta, přesněji řečeno od Zelené pyramidy, zaznívat nový vysílač. Prakticky v celém rozsahu radiových pásem, určených ke komunikaci, vysílal instrukce pro den D, kdy bude zahájen pokus o vyzdvihnutí Měsíčního vejce. Nebylo jich mnoho, jen varování před možnými událostmi. Například o možném zvýšení poruch elektromagnetického spektra, které by mohlo poškodit citlivou elektroniku, například v letadlech. Po několika hodinách vysílání přibylo varování všem, kdo by se chtěl vměšovat do události celoplanetárního významu, jakým je vyzvednutí Vejce. Zvláštní pozornost byla věnována Vojenskému vedení USA, že pokus o vyzvednutí proběhne, ať si to přejí nebo ne. A pokud budou zlobit, dostanou přes prsty. Upozornění vyvolalo řadu úšklebků ze strany Američanů a tři infarkty z nadměrného rozhořčení.

Den D

Přípravy na Den D byly jednoduché. Z magické strany světa Newbet se dočasným portálem dopravil na Zemi do dočasné základny u egyptské zelené pyramidy čaroděj Korakas následovaný Dračinkou. Ta byla doprovázena čtveřicí černých draků, což byli strejdové z druhého až pátého kolena. Přitom vyšla najevo pikantní informace, že Dračinka je sotva odrostlý pulec, na kterého se občas musí dávat pozor. Také to tak vypadalo, zlatá Dračinka byla oproti sametově černým strejdům sotva třetinová. Pozdravili a schválili Korakase, uctivě pozdravili Sofinku, pranic nedbajíc vytřeštěných Korakosových očí (Draci jsou přece nade všemi!), ale nejvíc je zajímal Ajnštajn s oběma Italkami. V lidské podobě byli draci dobře vypadající pánové v nejlepších letech. Sedli si za karavanseráj a probírali technickou stránku věci. Nedělali s tím tajnosti, i tak jim nikdo nerozuměl. Jak to říkal ruský vědec Míša:

„Písmena byla většinou známá, smysl mi však naprosto unikal.“

Den D začal naprosto nenápadně, ale rychle se měnil na noční můru, zvláště pro Američany. Ajnštajn a Italky se opětovně proměnili na zlaté koule, které byly na vršku ozdobeny masivním ptačím posedem ve tvaru písmene T. Na ten si posedali tři černí draci, načež zlaté koule se plavně zvedly a zamířily přes Indický a Tichý oceán k pacifickému pobřeží USA. Nad nimi plachtil čtvrtý, nejstarší drak doprovázený Dračinkou, která nesla Korakase a Sofii.

Již za letu se okolo zlatých koulí vytvořilo mlžné ochranné kulovité pole. Zpočátku malé, stometrové, které se postupem času zvětšovalo a houstlo. Náhoda tomu chtěla, že formace přelétala přes jedno ze zámořské území USA, ostrov Guam. Na to téma vtipkovala Sofinka s tím, že po přeletu se ostrov bude muset přejmenovat na Guan, či lépe Guano. Korakas chvíli bádal v paměti, co to má znamenat, pak mu to došlo:

„Jakože se strachy pos... ehm, jak nás spatří!“

Již z velké dálky vypadala Andersenova letecká základna jako sršní hnízdo, které někdo rozkopl. Bližší i vzdálenější vzdušný prostor byl plný bojových letadel, poblíž kotvila letadlová loď s plným doprovodem. To vše přímo bzučelo nedočkavostí vyzkoušet, jak se americká armáda vypořádá s vetřelci. Nikdo z Američanů si nepřipouštěl, že by mohli neuspět. Americké zbraně jsou přece to nejlepší, co je k dispozici. Na pár přerostlých létajících ještěrek to musí stačit! Pro začátek se ozvaly tři raketové křižníky. Každý vypustil salvu pěti raket, které zamířily zničit nepřítele. To však bylo jediné, na co se Američané zmohli. Rakety zničeho nic explodovaly daleko od cíle, jen pozorný pozorovatel si všiml svazku bledých paprsků, které vytryskly z mlžných koulí. Čtvrtý černý drak opustil Dračinku, složil křídla a padal jako kámen k mořské hladině. Těsně nad hladinou křídla roztáhl a prakticky se ve vzduchu zastavil. Chvíli si prohlížel flotilu, pak zaklonil hlavu a těsně nad hladinou vypustil oslnivý paprsek. Párkrát zamával hlavou, aby s žhavé pozornosti dostalo na všechny lodě. Vypadalo to, že kov se v dráze paprsku přímo odpařil. V jednu chvíli tady plula vyrovnaná flotila lodí, v následující se v oblacích páry rozpadaly podříznuté trupy. Drak se chvíli kochal, pak líně zamířil k vesnici Yigo, poblíž které se nacházela základna. Jak východní, tak severní část základny prakticky přestala existovat. Přistávací dráhy křižovaly trhliny vyplněné kolotající lávou. Zachována zůstala pouze dráha 24R civilního letiště Tamuring, aby měly kam přistát letadla poletující okolo ostrova. Černý drak se opětovně zařadil po bok Dračince, stále bedlivě hlídkující nad ostatními. Vše živě přenášely vojenské i civilní družice a v televizních studiích šokovaní komentátoři blekotali nad průběhem pouhých tři sta sedmnácti vteřin...

Cesta přes Tichý oceán byla sice delší, ale paradoxně klidnější. Jediné vzrušení se odehrálo u Guamu. Prakticky všechny letadlové lodě USA jsou umístěny v amerických zónách zájmu v Evropě a na Středním východě, neočekávalo se žádné další napadení. Kalkulace vyšla, celých deset tisíc kilometrů od Guamu bylo klidných. Drobné povyražení znamenala Základna letecké národní gardy v Portlandu, tam ale stačil nízký průlet čtvrtého černého draka nad mezinárodním letištěm. Pohled na černou masu, poklidně pomalu letící snad jen deset metrů nad zemí bral dech. Dokonce se nenašel žádný ostrostřelec, který by si po drakovi vystřelil. Napomohlo tomu i opakované zpravodajství z Guamu, běžící na obrazovkách v hale, a pohled na trhliny v zemi plných stále ještě žhavé lávy místo drah.

Všichni čekali, že hlavní obranný kruh bude těsně u hranic zóny elektrické nevodivosti, nabízelo se to samo. Bohužel, armáda je stvořena lidmi a ti dělají chyby. Stačí obavy před prozrazením nové zbraně či kolaps hlavního spojovacího důstojníka Kosmického velitelství, aby se zprávy a informace nedostaly na ta správná místa. V tomto případě se zkřížily plány Kosmického velitelství s těmi částmi armády, které budovaly obranný perimetr proti mimozemským dračím útočníkům. Ke shluku špionážních a zpravodajských družic nad Měsíčním vejcem se pomalu přikolébala další, vysunula objektivy kamer a začala se zaměřovat. Citlivé měřící přístroje na ostatních družicích zaznamenaly vzrůst hladiny energie, ale zatím tomu nikdo nevěnoval pozornost. Pak energie skokově vzrostla a z toho největšího objektivu nové družice vytryskl téměř neviditelný nafialovělý paprsek, tlustý jako prst. A jako prst se zabodl do země nad Měsíčním vejcem.

Každý fyzik vám řekne, že ve vakuu je světlo neviditelné, pokud nenarazí na nějakou překážka, která světlo odrazí. Pokud paprsek svítil sám o sobě, znamenalo to, že je přesycen energií natolik, že fotony odrážejí vzájemně i mimo dráhu paprsku. O jakou energii se jednalo, bylo vidět i na povrchu země. Paprsek vytvářel rychle se prohlubující díru, ze které vystupovaly chuchvalce kouře pálených nerostů. Problém byl, že si generálové nepřipustili, že by je mohlo Vejce ohrozit i na oběžné dráze. Po dráze paprsku se od země přihnala vlna energie, která udeřila do houfu družic. Valná většina jich byla zničena, vypařily se prakticky okamžitě, bez kapalného mezistupně. Ve stejném okamžiku zvětšila zóna elektrické nevodivosti svůj poloměr o dalších jedenáct kilometrů, čímž naprosto znehybnila obranný perimetr. Vyspělé zbraňové systémy jsou prošpikované elektronikou, která bez elektřiny prostě nefunguje. Obsluhy obranného perimetru tak mohly bezmocně sledovat, jak nad nimi přelétají ti, kterým v tom měli zabránit. Od formace se dokonce odpoutal jeden zlatý drak, který přilétl blíž. To se Dračinka se svými cestujícími přiletěla podívat, co na ně měli Američané nachystáno. Vstříc jim přiletělo hejno projektilů, vystřelených z revolverů a podobných zbraní fungujících na ryze mechanickém principu. Samozřejmě, Sofie ve spolupráci s Dračinkou udělaly vše, aby je nikdo nemohl ohrozit. Kulky neškodně uvízly v mlžné kouli okolo draka.

Na všech komunikačních úrovních americké armády to hlučelo jako v úle. Nadávky pršely na všechny strany, stížnosti se potkávaly s požadavky, ale neexistoval způsob, jak okamžitě nahradit jak obranný perimetr, tak zničené špionážní družice. Apel na ostatní členy NATO vůbec nepadl na úrodnou půdu, ti také přišli o své družice při zničení té americké. Ve chvíli zoufalství se zpravodajci odhodlali obrátit se na Rusko a Čínu s odkazem, že jsou přece obyvatelé jedné planety, takže jim musí pomoct. Čína uhlazeně odpověděla, že Američané přece chtěli vše zvládnout vlastními silami, takže jim Čína vyhoví a neposkytne jim žádnou podporu. Rusko bylo ještě stručnější - odpověděli záznamem testu nové rakety 53T6, známé jako zabiják družic. Varování bylo vcelku jasné.

Nakonec to vše padlo na jednotku letectva, přechodně sídlící na letišti v Ogdenu v Utahu. Je to dostatečně daleko od centra dění, skoro 300 kilometrů, což je ale pro letectví kousek. Po delším zmatku, neboť v žádné armádě nejde nic snadno, když je velících kádrů skoro víc než vojáků, se situace zklidnila natolik, že bylo možno vypustit několik pozorovacích dronů. Ty rychle vystoupaly nad nebezpečnou hranici. Tu zjišťovaly poměrně jednoduše. Na stometrovém tenkém kabelu visel malý elektronický přístrojek, který stokrát za vteřinu vysílal po kabelu signál OK. Když přestal vysílat, znamenalo to, že se dostal do zóny elektrické nevodivosti. Dron pak automaticky nabíral výšku, dokud se signál znovu neozval. Viditelnost byla vynikající, přízemní mlha, oblačnost a kouř z mnoha požárů zůstával hluboko pod drony, proto již z dálky byly vidět výsledky činnosti vetřelců. Nejviditelnější byl lehce mlžný zvon, sahající od země vysoko do oblak. Vypadal podivně, byl posetý červenými vodorovnými čárkami. To zaujalo jednoho pozorovatele, že směroval dron k jedné takové. Čárka se zvětšovala, rozpadala se do geometrických tvarů, pak jasně zazářil rudý nápis, načež se z obrazovky ztratil obraz. Nahradilo ho zrnění a nápis o ztrátě signálu. Operátor na to chvilku nechápavě zíral, pak převinul záznam kamery o několik vteřin zpět. Na obrazovce rudě plál výstražný nápis - POZOR! PRŮHLEDNÁ ZEĎ!

O kus dál se obrazně poplácávaly po ramenou Dračinka a Sofinka, co že je to krásného napadlo a hned to zrealizovaly. I dosud vážný Korakas tlumil smích. Tento moment uvolnil napjatou atmosféru, který se projevovala zvýšeným stresem všech zúčastněných. Na pozorovatelském stanovišti letectva žádné veselí nevládlo. Jednak přišli o drahý dron, jednak jim stěna zabraňovala podívat se podrobně na místo dění. Prozatím nechali drony kroužit okolo stěny a snímat vše, co se děje. Přitom vrčeli na techniky a programátory, ať sakra vymažou ten blbý rudý nápis, který vše znehodnocuje. To vše za neustálého zasahování Dračinky, Sofinky a nejstaršího strejdy. Zvenčí se to jevilo jako řada nevysvětlitelných poruch. Zablokování elektronického přístrojku přinutilo jeden dron stále stoupat, i když ostatní stále kroužily ve stálé letové hladině. Jiný dron najednou začal reagovat zrcadlově na přicházející pokyny. Jeho operátor to nerozdýchal, po chvilce opatrného manévrování, kdy dron dělal přesný opak toho, co po něm chtěl, to psychicky nezvládl a musel být vystřídán. Nástupce začal provádět naučené předepsané testy, jestli je vše v pořádku. Nebylo. Dron nejdříve vrazil do sousedního, načež se roztříštil o průhlednou zeď, i když mu operátor dával joystickem příkaz letět na druhou stranu natolik vehementně, že ho ulomil.

Pak se programátorům povedlo sestavit filtr, který vymazal z obrazu ten otravný nápis. Samozřejmě, zůstala po něm prázdná místa, která se však pilně plnila detaily z ostatních dronů, snímajících události z trochu jiného úhlu. Přesně v okamžiku, kdy se na výsledný obraz již dalo koukat, zazvonil velícímu důstojníkovi šifrovaný telefon. Důstojník ho zvedl, ohlásil se a pak již pomalu bledl. Vetřelci vysílali na internetu zcela veřejně, co tam v Yellowstonu tropí. Naklepal do počítače sdělenou adresu a nestačil se divit. Telefon pokládal opatrně, jako kdyby byl ze skla. Pak přikázal návrat dronů a na velkou obrazovku přesměrovat obrazová data z dané adresy. Když se tak stalo, všichni v sále zalapali po dechu. Křišťálově jasný obraz zabíral zblízka to, co se už několik hodin pokoušely zahlédnout kamery dronů.

V perfektním kruhu okolo nové zátoky Lewisova jezera, pod kterým mělo být podle posledních měření Měsíční vejce, se rozkládaly stavby z materiálu připomínajících černošedé sklo. Nestály však na zemi, ale volně se vznášely několik desítek metrů nad povrchem. Vytvářely tím podivný trojúhelník s vepsanou kružnicí. Při detailním záběru bylo vidět i jednoho ze tří draků, spokojeně hnízdícího v hnízdě, který jednou za občas vychrlil do otvoru ve stěně před ním oblak ohně. To se vždy rozzářila nejbližší ze tří polokoulí zlaté barvy, stojící na hraně těsně u vnitřního otvoru. V polokoulích seděly postavy zakuté do černého kovu, bedlivě sledující děj před nimi a občas něco upravující na dotykové obrazovce. Pak se z nebe začaly spouštět tři lehce vypouklé pásy, barvou a vzhledem připomínající smaragd pocákaný různými kovy. Převládaly zlatá, stříbrná a měděná. Pásy přesně zapadly do výřezů ve vnitřním otvoru konstrukce. Všechny tři postavy ve zlatých polokoulích se nadzvedly, aby zkontrolovaly usazení pásů. Pak, téměř v jednom okamžiku, zvedly ruce. Na ten povel vychrlili všichni tři draci zatím největší kvantum energie. Již to nebyl oblak ohně, ale modrobílý vlnící se proud čisté energie. Smaragdové pásy se rozzářily jasným světlem, nejvíce v prostoru mezi nimi. Pak pásy začaly pomalu klesat.

Nedal se postřehnout okamžik, kdy se pásy a světlo dotkly povrchu země. Že se noří stále hlouběji, ukazovala jen kolotající láva v mezerách mezi pásy. Ani té lávě se nechtělo dovnitř, zůstávala za pásy. A uprostřed toho všeho, v úrovni černých staveb, plachtila dvojice draků, černý a zlatý. Mezi nimi, přesně ve středu otvoru, se vznášela nahá ženská postava, která vypadala, že to má vše na povel. Obklopovala ji nazlátlá aura, ze které vedly tři chvějivé linky ke zlatým polokoulím. Postavy v nich už měly k dispozici jakési zařízení s dlouhým tubusem zaměřeným dolů doprostřed budované šachty. Druhý konec připomínal klasickou televizi, kterou postavy bedlivě sledovaly a podle toho řídily sestup pásů. Přestože se pásy pomalu nořily do hloubi země, vůbec jich neubývalo, stále trčely až do stratosférické oblačnosti.

Už to vypadalo na hladký průběh, když Vejce zaútočilo. Z šachty zazářil proud smaragdově zeleného světla a zespodu udeřil na nahou postavu. Ta však již byla připravena a jen čekala, s čím Vejce přijde. Světlo se zastavilo necelý metr pod ní a začalo se koncentrovat. Po chvíli bylo zjevné, že světlo, dosud zajímající celý průměr šachty, se zužuje a přitom nabývá na jasnosti. Když se do jeho světla již nedalo ohlédnout, bylo vrženo dolů do šachty jako žhavá jehla. Seizmografy na celém světě poskočily, těm citlivějším to vyhodilo zapisovátko z ložisek. Činné sopky si drobně blafly, gejzíry široko daleko si stříkly mimo svůj pravidelný cyklus. Na Islandu se otevřel jeden úplně nový, malý a rychlý, který chrlil svých sto litrů příjemně teplé vody každou minutu. Místní to uvítali, vyrostl přímo uprostřed budovaného akvaparku, takže okolo něj dostavěli bazén a bylo hotovo.

Přímo v místě dění nic z toho nezaznamenali. Pouze pásy při cestě do hlubin země poskočily o sto metrů, jako by náhle pod nimi nebyla hornina, ale prázdný prostor. Vznášející se Sofinka telepaticky sdělila Dračince, že ještě pár takových útoků a budou u Vejce. Vypadalo, že se poučilo i Vejce. Další útok nastoupil tak pozvolně, že ho zpozorovali téměř pozdě. Láva, kupící se zvenčí okolo smaragdových pásů, pomalu měnila barvu do zelena. Být tam Sofinka sama, pravděpodobně by to přehlédla. Ne tak Korakas, který byl zvyklý dbát i na podrobnosti. Upozornil telepaticky Sofinku na podivnou barvu lávy. Události nabraly spád. Lávou prosvitly jasně zelené žíly, které se snažily procpat se mezerami mezi pásy. Ty však operátoři zastavili a požádali draky o mimořádný příděl energie. Ti ochotně poslechli, byli nakrmení a odpočatí. Pumpovali vlny energie do energetických kanálů. Výsledek na sebe nenechal dlouho čekat. Smaragdové pásy začaly pulsovat a sjížděly po nich světelné vlny směrem dolů. Světlo vln se postupně měnilo ze zelené na kobaltově modrou až skoro fialovou. Láva za pásy postupně tmavla, zelené žíly zmizely jako sfouknuty a kolem šachty se citelně ochladilo. Obsah vedlejšího Lewisova jezera, jakési zelené svinstvo, zmrzlo a pak začalo na povrchu praskat. Odhalilo hladinu vody, ohřáté teplem zespodu skoro k varu. Vařící voda měla na ztuhlý zelený materiál velice destruktivní působení, takže za chvíli byla v jezeře jen páchnoucí voda. To velice potěšilo Sofinku, která pro dokončení operace potřebovala vodu na zaplnění šachty a přemýšlela použít na to mořskou vodu, kterou by transportoval Korakas s Dračinkou. Nyní je mohla použít na jiné naléhavější práce.

Mnoho lidí na celé Zemi vůbec nešlo spát. Napjatě sledovali obrazový přenos zápasu s Měsíčním vejcem. Přenos běžel i v hlavním stanu americké armády. Generálové však nesledovali přenos, ale zkoumali ho po kouskách a hledali skulinku, kterou by šlo zaútočit na nepřátele, kteří se tak drze producírují na americkém území. Tady nešlo o záchranu lidstva, ale o pošramocenou pověst amerických vojenských sil. Svou šanci ucítili v okamžiku, kdy se ze zaplavené šachty vyhouplo Měsíční vejce. Oproti pojmenování to nebyl celistvý útvar, ale chumel různých tvarů, ze všeho připomínající chuchvalec žabích vajec. V ten kritický okamžik, kdy draci ze všech sil pumpovali do energetických kanálů vlny energií, aby udrželi vejce nad zemí, než ho vymrští do kosmu, udeřilo do energetického zvonu patnáct balistických raket s megatunovými nukleárními hlavicemi. Celý svět strnul v šoku, jen Sofinka ukázala Korakasovi vztyčený palec. To byl jeho hlavní úkol - myšlenkově se napojit na generály hlavního štábu a donutit je odpálit na Yellowstone deset až dvacet raket s nukleárními hlavicemi. Ani energie celého dračího pokolení by nepohnulo s Vejcem na oběžnou dráhu, na to potřebovala Sofinka vydatnější zdroj energie.

Jásající generály zmrazil stále jedoucí přenos. Ten nyní ukazoval scénu jako přes zlatý filtr. Nic však nebylo rozbitého, vetřelci stále nebyli zničeni. Ti dva draci a žena se odklidili k okraji otvoru a pozorně sledovali černý trychtýř klesající z kosmu. Mnohým připomněl chobot tornáda, včetně víření na rozhraní se vzduchem. Víření se zmnohonásobilo, když se chobot prázdnoty dotkl Vejce. To se pomalu a neochotně zvedlo a zvyšující se rychlostí zamířilo do kosmu. Stále ještě nebylo zcela zkrocené, ale zelené blesky končily na okraji chobotu, už neměly sílu ho překonat. Nastávalo závěrečné dějství.

Stříbrná Paní

Trajektorie Měsíčního Vejce byla dopředu propočtená, také jeho vyzvednutí se načasovalo tak, že byl Měsíc na opačné straně Země. Minimálně tři měsíce bude Vejce putovat kosmem, aby vychladlo jak fyzicky, tak i psychicky. Ze všech událostí došli draci k názoru, že chování Vejce odpovídá určitému druhu myšlení, kterého není obyčejný stroj schopen. Během těch několika vteřin, než Vejce skončilo v kosmu, se do něj všichni draci pokusili nahlédnout, proto si byli svými závěry jistí.

Draci s Korakasem se chystali k návratu do své vlasti, na Zemi měla zůstat jen Dračinka se Sofií, ale po chvíli dohadů souhlasili strejdové, že nějaký čas se budou střídat tak, aby jeden z nich byl na Zemi ku pomoci Dračince, kdyby to bylo zapotřebí. Ještě stále tu byla hrozba dalšího útoku armády USA. Ta pro záminku nemusela chodit daleko, stačilo shlédnout Lewisovo jezero a jeho okolí. Krajina připomínala rochniště přerostlých divokých prasat. S Vejcem zmizela i zóna elektrické nevodivosti a uprchlíci z ní se pomalu navraceli domů zjistit škody. Zóna měla určitě i další vlastnosti, protože po jejím zmizení se rozpadl příkrov ze ztuhlého černého prachu. Již byl naprosto neškodný, jak ke své nelibosti zjistili armádní výzkumníci, kteří se nenápadně potulovali po okrajích zóny, vysláni generály získat něco, co poslouží za zbraň a žíravý prach by byl nejlepší volbou. Ajnštajn s oběma Italkami také již rozebral konstrukci, která sloužila k vytvoření přístupu k Vejci a jeho následnému vyzvednutí, takže oblast byla opuštěná.

Dílo bylo dokonáno, ale prakticky celá planeta byla zvědava, co se to vlastně odehrálo. Žurnalisté sice dostali od svých vlád stručné vysvětlení, že se jednalo o úspěšný pokus o záchranu planety Země. Katastrofa byla zmíněna jen okrajově, děsit lidi nikdo nechtěl. Jedinou výjimkou byli američtí novináři, kteří projevovali rozhořčení nad tím, že se kdosi cizí producíroval na americkém území, aniž by uctivě čekal, až bude pozván Amerikou, aby jí sekundoval při řešení problému. Velkoryse přitom přehlédli katastrofální výsledky dosavadních pokusů. To však byla jen kapka v oceánu žádostí o další informace. Ajnštajn se Sofií za Desítku a Dračinka za draky se nakonec rozhodli uspořádat vědeckou konferenci pod názvem Otázky a odpovědí ohledně fenoménu Stříbrné Paní a Měsíčního Vejce. Pojetí konference bude poněkud netradiční, všichni si vzpomínali na vřavu v konferenční místnosti, když se vrátil Ahmed a ostatní. Na stránce, kde běžel přímý přenos vyzdvižení Vejce, přibudou odkazy na databázi znalostí, které už jsou o tématu známy. Dále tam bude formulář na zadání otázky, na kterou tazatel nenalezl odpověď v databázi. Pod formulářem bylo červeně zvýrazněno varování, že vulgární a duplicitní dotazy budou mazány bez náhrady. A aby měli tazatelé čas na studium a kladení otázek, byl zveřejněn termín konání konference na datum o pět týdnů později. Samotná konference bude provedena elektronickou formou, přímo přítomní budou jen pozvaní hosté. Ostatní budou moci sledovat konferenci přes televize či přes počítač. Posledně jmenovaní budou mít výhodu, že budou moci zadávat doplňující dotazy. Přesné fyzické umístění konference bude zachováno v tajnosti, je to otázka bezpečnosti, jistě chápete...

Pět týdnů uplynulo jako voda. Pozvaní hosté již obdrželi pozvánku, měli se dostavit na káhirské letiště, přesně do konferenčního sálu Room77 hotelu Le Méridien, tam už budou očekáváni. O další dopravu se postarají hostitelé. V tu dobu již mnozí z nich začali tušit, kde bude konference probíhat. Ti, kteří tipovali konferenční sál, vybudovaný u bývalé karavanseráje, tipovali špatně. Konference probíhala v Zelené pyramidě, v kruhovém sále s galerií vývoje Dino Sapiens. Mělo to tu výhodu, že při delších odpovědích mohly kamery snímat jednotlivé obrazy. A jedno obrovské překvapení hned na úvod - konferovat bude jedna příslušnice národa Dino Sapiens, dívenka jménem Jirka CBX. Není povolanější osoby, poslouchá ji umělá inteligence Pyramidy a je ve styku s lidmi nejdéle. Sice měla zpočátku dost trému, ale ta časem vymizela. Pak to šlo samo - přečíst z malé obrazovky otázku, odkliknout ji, ať se objeví na velké obrazovce na pódiu a počkat, až někdo z přítomných členů Desítky nebo draků zareaguje. Otázky to byly různé, od ryze technických až po soukromé dotazy. Občas se někdo z pozvaných hostů přihlásil o doplnění otázky a dostal odpověď. Samozřejmě, mezi otázkami se vyskytovaly i nenávistné dotazy typu Kdo vám dal povolení lézt do USA? Na to byla jediná odpověď: Lidé planety Země, kteří již nemohli sledovat stupidní pokusy USA, které situaci jen zhoršovaly. Jen pro informaci, dodávala Jirka CBX, hned první pokus USA vyvolal v bariéře, oddělující technický a magický svět, velké turbulence, které uspíšily zánik o sedmnáct měsíců. Pak vybuchla mediální bomba. To, když na řadu přišla otázka na napadení americkými nukleárními zbraněmi. Korakas pečlivě popsal, jak po dohodě se Sofinkou a draky seslal na generály hlavního štábu utkvělou představu, že je nutné na ono místo poslat patnáct raket s nukleární náloží. Sofinka a draci potřebovali dodatečnou energii na vynesení Vejce z gravitační studny Země. A že tímto děkuje armádě USA za spolupráci, takže se může chlubit, že také přispěla k vyzvednutí Vejce. Tato informace vzbudila nejvíc emocí. Většina lidí se bavila, náčelníci štábů byli hluboce rozhořčeni a generálové se vztekali, že je někdo hanebně zneužil. Na doplňující dotaz z publika vysvětlila Sofinka, že by některé státy přispěly i dobrovolně, ale to by znamenalo poslat rakety na území USA se všemi důsledky, třeba že by již nebylo co a koho zachraňovat.

Dotaz, který vzbudil největší pozornost, se však netýkal ani Vejce, ani USA. Tazatel se ptal, jestli i Země má svou magickou stranu a jestli se s ní podařilo navázat spojení. Odpovídala Sofie, neboť byla jednak pozemšťanka, jednak čarodějka, kterou uctivě zdravili i takové magické stvoření, jako jsou draci. Co je na magické straně Země závisí na osobě, která se tam pokouší nahlédnout či dokonce dostat. Pokud je to bytost z jiného magického světa, na druhé straně Země uvidí idylický obrázek středověké civilizace, ještě ve věku surové magie. Totéž se ukazovalo i obyčejným lidem na technické straně Země při turbulenci dělící bariéry. Draci a Sofinka sama vidí úplně něco jiného - neexistuje nic takového jako planeta, ale na jejím místě se na mnoho světelných dní nachází obrovský rezervoár Moci, na který je napojen každý člověk na Zemi. Jestli i to bylo zapříčiněno Vejcem nebo je to unikátní přírodní jev, nikdo netuší...

Pomalu se blížil termín, určený při vyzvednutí Vejce - tři měsíce v kosmu, aby stačilo vychladnout. Už tři týdny kroužily okolo Měsíce tři zlaté koule, které obýval Ajnštajn s Italkami. Pomalu tak vznikal obraz Měsíce ve falešných barvách, to podle druhu zkoumajících paprsků. Již uvedení prvních obrazových dat ze sledování způsobilo poprask mezi mezi vědci, především mezi astronomy. Ač to bylo předem známé z Legendy o Stříbrné paní, Měsíc ukazoval svou pravou tvář. Opětovně se prokázalo, že scifi je jen převyprávěná budoucnost. V tomto případě to byl film Star Wars, šestá epizoda, nazvaná Návrat Jediů. Tam účinkovala umělá planetka o průměru 900 kilometrů. Měsíc byl podle Legendy také umělá struktura, která však byla pokryta nánosem hmoty Země a jejího bývalého souputníka.

Dutý Měsíc, scifi kresba

Hned se vyrojilo množství pseudovědců, šarlatánů a podvodníků, kteří tvrdili, že teorii o dutém Měsíci publikovali už dávno a požadovali tučné odškodné za zcizený nápad. Zatím se dočkali jen posměchu. Jak už to ale v daných případech bývá, vyskytla se jedna výjimka. Soudce byl vzdálený příbuzný žalobce a pokyn k rozsudku dostal od své pratety, svého času nesmírně oblíbené vědmy v New Orleansu. Soudce v rozsudku neopomenul zdůraznit další kriminální chování obviněných, spočívající v nelegálním překročení hranic a ničení věcí v Národním parku Yellowstone. Celková částka, kterou soudce spočítal za všechny prohřešky činila tři sta sedmdesát devět miliónů dolarů. Očekávaly se soudní tahanice až k Nejvyššímu soudu, protistrana však nabídla mimosoudní vyrovnání v hodnotě pěti set miliónů dolarů. Zaslepený žalující na to kývl, aniž pečlivě prostudoval podrobnosti drobným písmem na předposlední straně. Měl naprostou smůlu, jedna z podmínek byla osobní převzetí celé sumy ve zlatě nebo drahých kamenech, a to v Centrální dračí bance na magické straně světa Newbet. Následovaly další žaloby téhož žalujícího, právo však bylo na straně žalované. Žaloby měly pro žalujícího jeden naprosto likvidační důsledek - byl označen jako Persona non grata neboli Osoba nežádoucí pro svět Newbet.

Mezitím narazila mladší Italka na podezřelou oblast na odvrácené straně Měsíce. Ve směsi prolínajících se hran a obrysů po rentgenovém snímkování se dala rozeznat přechodová komora. Byl to obr s průměrem vchodových dveří padesát kilometrů. Prostě skvělé místo, kam usadit už vychladlé Měsíční vejce. To se pomalu blížilo, doprovázeno a usměrňováno Ajnštajnem v jeho zlaté kouli. Ze vzdálenosti sto kilometrů ho jistily obě Italky. Již byli v dosahu měsíční gravitace, která začala ovlivňovat trasu Vejce, když se stalo několik věcí naráz. Chiara, pozorně sledující kontury přechodové komory ohlásila, že se něco děje, obrysy jsou najednou rozmazané a jakoby se zvětšují. Její matka, sledující měsíční povrch, hlásila rozsáhlou prachovou bouři v místě, kam chtěli položit vejce, akorát jí nebylo jasné, jak vznikla, když Měsíc nemá atmosféru. Nejlepší výhled měl samozřejmě Ajnštajn, který jako první spatřil původce toho všeho. Protimeteoritický radar se naléhavě rozvřeštěl, i když měl sníženou citlivost, aby nereagoval na Měsíc. Na další obrazovce to vypadalo, že se z vnitřku měsíce prodírá něco kovového a obrovského.

Jelikož se vše odehrávalo na odvrácené straně Měsíce, pozemští astronomové pozorovali jen občasný prachový výron přes okraj Měsíce. Zato měřící přístroje bláznily. Kolísání gravitačního pole Měsíce, změny v jeho rotaci a další měření ukazovaly, že na Měsíci probíhá něco divného. Pak se Francesce podařilo napojit na komunikační družici na oběžné dráze Země a pustit do miliónů televizních obrazovek přímý přenos měsíčních událostí. Lidstvo zatajilo dech. Všichni sledovali mračna prachu, z nichž občas vylétl větší úlomek měsíčního povrchu. V hloubce se rýsovalo něco nejasného, co se prodíralo k povrchu. Pak začala na dalším kanále vysílat i Chiara. Nebylo to optické pozorování, ale radarové. Vlivem prachu poněkud rozmazané, ale přesto bylo vidět obrovskou kovovou kouli, deroucí se z měsíčního středu. Mnohé televizní stanice oba kanály zkombinovaly pro lepší přehlednost. Vypadalo to jako porod.

Ajnštajn zabrzdil a odklonil Vejce. Netušil, jak by to cosi prozatím neznámého reagovalo na jeho přítomnost. Dobře udělal, protože se z kopce prachu a měsíčních úlomků začala vynořovat obrovská kovová koule. Ajnštajn se nevěřícně díval na výsledky měření, které mu tvrdily, že koule má průměr necelých 500 kilometrů, tedy průměr měsíčního jádra. Ajnštajn varoval obě Italky, načež se kouli klidil z cesty. Pomocí interakce koule se svou lodí zjistil, že koule není masívní těleso, ale je většinou dutá. Koule nakonec zastavila padesát kilometrů nad obrovskou kolotající jámou na měsíčním povrchu.

Překvapením však nebyl konec. V radiovém pásmu se ozval kolísavý šum, který posléze umlkal. Pak se ze všech přijímačů v dosahu ozval monotónní mechanický hlas:

„Pozor! Achtung! Warning!“

Hlas pokračoval dále, ale ke všeobecnému překvapení česky:

„Jsme primární velící centrum intergalaktického přepravníku, který vy nazýváte Měsíční paní. Svého času jsme zabloudili do vaší sluneční soustavy, kde jsme byli po chybě výpočetního centra uvězněni. Omlouváme se za nepříjemnosti způsobené pokusem o naše osvobození. Tato událost vedla k zániku terciálního velícího centra, které bylo za vše odpovědné. Zbylá tři velící centra dala k hlasování návrh počkat na další události a v průběhu doby vypracovat použitelný postup o vyzvednutí přístroje v okamžiku, kdy to bude nejméně nebezpečné jak pro nás, tak pro všechny inteligence této planety. Naštěstí jsme tento postup nemuseli použít, pomohli jste si sami ve spolupráci s bytostmi z druhého konce planety i s mimozemskými přáteli. Přesto jedno rozhodnutí přišlo pozdě. Chtěli jsme vám pomoci dostat přístroj nad gravitační studnu této planety, a to dodávkou rezervní energie. I tady jste však využili překvapivé řešení.“

Hlas se na chvilku odmlčel a pak pokračoval:

„Přístroj rozebereme a zlikvidujeme, aby už nemohl nikomu ublížit. Stačí, když ho dopravíte před označené místo. Děkujeme předem za spolupráci.“

Na kouli se objevil oslnivě rudě zářící kruh o průměru jeden kilometr. Ajnštajn s oběma Italkami neváhal, kombinací tažných i tlačných paprsků pomalu sunuli Vejce k rudého kruhu. Ze středu vyrazil paprsek červeného světla, několikrát obtočil Vejce a zmizel. Vejce s ním. Vzápětí se opět ozval mechanický hlas:

„Děkujeme, přístroj byl rozebrán na původní materiály.“

Jestli může umělá inteligence cítit trému, tak to bylo v tomto případě. Hlas totiž pokračoval překvapivou nabídkou:

„Je tady ještě něco... Vejce za dobu svého působení na pozemské organizmy tyto poškodilo, jak ve fyzickém, tak mentálním smyslu. Ve srovnání s vám podobnými civilizacemi jste pozadu, dá-li se to tak říci. Už jste měli být na vyšším stupni vývoje než jste dnes. Navíc, působení Vejce sice skončilo, ale jím nastartovaná degradace pomalu pokračuje. Máme pro vás návrh. Je v našich skromných silách sestavit zařízení, které vaše získané malformace dokáže odstranit. Další zařízení by dokázalo opravit a regenerovat oblast, kdy se Vejce ukrývalo. Prosíme, dobře zvažte svoji odpověď, my na ni nespěcháme, času máte dost.“

Od Ajnštajna následovala logická otázka:

„Jak se s vámi máme spojit?“

Odpověď jej zarazila:

„Aha, v tom případě je to s vámi horší, než jsme vyzkoumali. Vám třem zpřístupním část své sdílené paměti, na tu se můžete připojit odkudkoliv z této soustavy.“

Ajnštajn s Italkami přistál v Egyptě u pyramid. Vysílač, použitý pro oznámení Dne D, začal opět vysílat. Tentokráte to byla nabídka řídících inteligencí s nabídkou rekultivaci Yellowstonu a opravy DNA pozemských organismů, kterou narušilo Vejce svým působením.

Návrh vyvolal četné diskuze, většinou souhlasné. Jedině USA tvrdošíjně trvaly na stanovisku, že to musí být v první řadě přínosné pro ně a až potom pro svět. Úpravu Yellowstonu do původního stavu považují za povinnost, opravný přístroj pro lidi si přejí umístit uprostřed Pentagonu, aby se k němu nemohly dostat neoprávněné osoby. I tak bude jeho použití zpoplatněno. Toto prohlášení vyvolalo vlnu nevole, celý svět se postavil proti USA. Ajnštajnovi se mezitím ozvala Měsíční paní, ze objevila další anomálii a jestli by souhlasil s nabídkou řešení. Tentokrát jednala Měsíční paní i s oběma Italkami. Šlo v podstatě o toto:

Přepravované civilizace jsou takzvaně úlového typu, jsou soustředěny do sebe a okolí je moc nezajímá, pokud to neznamená ohrožení. Občas se v populaci vyskytne úchylný jedinec, který je ale většinou brzo odhalen. Bohužel, v tomto případě se setkalo více nepříznivých vlivů naráz. Objevil se jedinec, kterého zajímalo, co se děje mimo Úl. Pak tu byla porucha stázového pole... Civilizace se přepravují ve formě nahraných osobností v samostatných celcích, které jsou umístěny ve stázovém poli, takže pro ně cesta trvá jen okamžik. Ve chvíli zakolísání stázového pole se dotyčný jedinec nějak uvolnil, překonal veškeré pojistky a vyzářil se směrem k zemi. Jak to vypadá po zpětném průzkumu, usídlil se v mysli jednoho člověka a začal testovat, co lidské pokolení snese. Bylo toho dost, z pokusů nakonec vzniklo náboženství zvané Islám.

Měsíční paní cítí plnou zodpovědnost za tuto skutečnost a ráda by to napravila. V mozcích všech lidech vyznávající islám je několik charakteristických neurologických spojů. Tyto se u jiných náboženství nevyskytují, je to pozůstatek onoho uprchlíka. Vymazáním těchto spojů by tyto lidi plně uzdravilo z poškození mozku. A proto je tu Ajnštajn s Italkami jako zástupci lidstva, aby rozhodli.

Ani jeden ze tří nezaváhal. Všichni si vzpomněli na islámské teroristy, naprosto opovrhující vším, co dělá člověka člověkem. Oblíbené je přestrojení za těhotnou ženu, která sama sebe vyhodí do vzduchu v autobusu plném školáků. To a mnoho dalšího jim prolétlo hlavou, načež vyjádřili naprostý souhlas. Měsíční paní, zaražená vzpomínkami trojice, jen poděkovala s tím, že se bude jednat o rozšíření opravovacího přístroje. Je tu ale jedna komplikace - nyní musí být vše umístěno v jednom celku, energie potřebná pro provoz se bude získávat z rekultivačních prací.

USA reagovaly na drobnou změnu v plánech naprosto nepochopitelně hystericky. Nikomu nedovolí, aby se toulal po americkém území, to ať raději zůstane Yellowstone rozvrtané. Marně svět naléhal, aby si to Spojené státe rozmyslely, jde přece o zájmy celého lidstva! Nic platné, USA trvaly na svém. Navíc vyhlásily přímo DEFCON 3, což je zvýšená připravenost ozbrojených sil oproti normálu, kdyby někoho napadlo chtít získat území silou. Svět se pomalu dostával do slepé uličky.

Dáreček

Rozruch vypukl v Indonésii, konkrétně na ostrově Jáva. Tam se nachází sopečný komplex Dieng Plateau, který se skládá z mnoha stratovulkánů, struskových kuželů, kráterů a termálních polí a rozprostírá se na ploše 6 x 14 km. U několika vulkánů nastávalo období vysoké aktivity a hrozily další erupce. Ta oblast by potřebovala uklidnit a přístroj Stříbrné paní by mohl být maximálně vhodný. Navíc je to místo hodně vzdálené od USA, pokud by Spojené státy dělaly nějaké obstrukce... Návrh získal podporu celého světa, tak Ajnštajn kontaktoval Stříbrnou paní. Ta se nejdříve podivila, že někdo nechce rekultivovat poničené území, pak si nechala ukázat nové umístění. Chvilku žhavila detektory, pak prohlásila oblast za vhodnou. Svět si oddechl.

Na tu slavnou událost se přiletěla podívat Dračinka s Korakasem a Sofií a s několika strejdy v podobě černých draků. Ajnštajn s Italkami vymezovali trojúhelníkovou oblast, kde bude přístroj umístěn. Vlastně nebylo na co se dívat. Z nebe se pomalu snesla velká šedá koule, která po dopadu popraskala, rozložila se na šedivé pruty a ty se poskládaly do pyramidového tvaru. Po chvíli se začaly pruty zavrtávat do země a pomalu měnily vhled. Po nějaké době připomínaly tyče z ledu. Stejný vzhled přejalo i podloží, na kterém přístroj ležel.

Uzdravování

Nikdo nepostřehl okamžik, kdy Dáreček zahájil činnost. Navenek se nic nezměnilo, o první fázi se lidé dozvěděli zprostředkovaně. Jak se dohodla Měsíční paní s Ajnštajnem a jeho společnicemi, první na řadu přijdou lidé ovlivnění islámem. Není možné uzdravovat lidstvo a nechat v něm osoby s mozkem poznamenaným vnějšími vlivy.

Název Dáreček vymyslel neznámý autor v internetové diskuzi a byl okamžitě všeobecně přijat. Byl to pro lidstvo skutečný dárek, napravující poškození způsobené Vejcem. Budoucnost se již nezdála tak černá...

První příznaky změn pocítili na vlastní kůži hosté v hotelu Almond Homestay, který se nachází kilometr a půl od Dárečku. Ten byl od přistání Dárečku permanentně obsazen, stejně tak jako hotely a apartmány v okolí. Urychleně byly vybudovány turistické okruhy a vyhlídky na Dáreček. Ve vstupní hale hotelu se houfovala další skupina zvědavců, protože individuální turistika nebyla povolena. Pár minut před odchodem zastavila před hotelem černá dodávka, otevřely se boční dveře a do hotelu vpadlo několik zakuklených osob. S výkřiky Alláhu akbar začaly hosty nutit lehat si na zem, kdo se vzpěčoval, byl umravněn pažbou pušky. Ženy ječely, muži vykřikovali, že jsou také muslimové, halas se stupňoval. Pojednou křik utichl a všichni ztuhli v pozicích, ve kterých se právě nacházeli. Ztuhlost netrvala dlouho. Postavy vypadaly, jako by se probíraly ze zlého snu. Ti se zbraněmi je štítivě odhazovali, dva muži s výbušninou upevněnou okolo pasu se jí horečně snažili zbavit. Neozbrojení hosté se udiveně rozhlíželi, co se stalo, těch několik muslimů mezi nimi bylo v šoku. Policisté po příjezdu do hotelu nalezli situaci trochu zklidněnou. V jednom koutě byly naházeny zbraně, munice a výbušniny, různě po hale bylo vidět sedící muže, usedavě plačící, a okolo každého nich hlouček tyto muže uklidňující.

Také jinde bylo vidět srdceryvné scény. Jelikož je islám jedním z oficiálním náboženstvím v Indonésii, v Jakartě, hlavním městě Jávy, bylo několik mešit. V té největší právě probíhalo kázání imáma přímo z kolébky islámu, z Mekky. Celé kázání bylo přenášeno v přímém přenosu jak do místní televizní sítě, tak i do světa. Šokovaní televizní diváci byli svědky proměny oddaného vyznavače velikého Alláha v hromádku neštěstí. Nikdo nebyl poblíž, aby ho uklidnil, naopak, sousedé byli na to stejně, ne-li hůř.

V Egyptě napjatě očekávali vývoj událostí Omar s Ahmedem. Byli si jistí, že nemají mezi svými vojáky žádného fanatika, ale bude to stačit? Ahmed si navíc nebyl jistý, jak se projevila jeho návštěva magické strany planety Newbet a jaká bude následná interakce s uzdravující vlnou od Dárečku. Když konečně přišla, téměř ji nezpozorovali. Chvilková závrať a to bylo vše. Ukazovalo se, že psychické problémy mají jen fanatici, na které se sesype jejich krvavá minulost.

Ze všeho nejhůř dopadly ryze islámské země. Obyčejných lidí se změna téměř nedotkla, problém byl ve vyšších patrech populace, od imáma či muftího výš. Ti všichni potřebovali psychiatrickou pomoc, ale ta byla nedostupná. Islámských psychiatrů i psychologů bylo jako za krejcar uranu. Vše vysvětloval Korán, islámská svatá kniha. Ani v okolních neislámských zemích nebylo dost odborníků pro všechny postižené. To také bylo příčinou velkého množství sebevražd, to když dotyčný neunesl pohled na svůj bývalý život. Kupodivu, nikdo je nelitoval. Zemřeli ti největší fanatici. Největší překvapení ale přišlo z USA, když při tiskové konferenci, vysílané přímým přenosem z Bílého domu, zkolaboval americký prezident i s viceprezidentem. To vysvětlovalo nedávné ochlazení vztahů s Izraelem a větší podpora Palestinců.

Střed Dieng Plateau, kde byl umístěn Dáreček, se změnilo k nepoznání. Kruhovitá proláklina o průměru necelého půl kilometru se zaplnila lesklou hmotou. K nesmírnému údivu vědců to nebyl nějaký exotický materiál, ale obyčejný led. Vlastně, v tomto prostředí, kousek od rovníku, exotický byl. Pro místní obyvatelstvo to byl nevídaný úkaz. Nakonec to dopadlo dobře. Podnikavec si až z Kanady objednal kontejner bruslí a jiného hokejového vybavení a otevřel První Indonéskou celoroční hokejovou školu. O žáky neměl nouzi, bruslili mladí i staří, dokonce se objevovaly první vlaštovky své doby - muslimské ženy a dívky, bez závoje či jiného pytle přes sebe. Již nebudily pohoršení, ale oslňovaly okolí svou dosud utajovanou krásou. A Dáreček dál trůnil uprostřed ledové plochy, chráněn neviditelnou stěnou před rušivými vlivy okolí. Také již byl poznat jeho vliv na okolí. Nejbližší stratovulkán, hrozící brzkým výbuchem, postupně utichal, až se stal obyčejným kopcem s rozeklaným vrcholem a teplotou v kráteru podstatně nižší než nedávno. Dokonce se kráter dal přejít pěšky bez toho, aby se člověk propadl do žhavé lávy, popřípadě aby mu shořely boty.

Další fáze působení Dárečku měla být úprava DNS všech pozemských organismů, poškozených působením Vejce. Tady se již nejednalo jen o lidi, ale o celou biosféru. Simulace toho, jak to bude probíhat, byla každou chvíli vysílána všemi televizními stanicemi: Od Dárečku vyrazí na všechny strany kruhovitá zeď, metr tlustá. Je naprosto nehmotná, složená z několika druhů polí. Ta každý organismus, kterého se dotkne, obalí a na naprosto nezbytně nutnou dobu znehybní. Po dobu znehybnění budou prováděny kontroly a opravy DNA. Tím se také oddělí opravené organismy od těch na opravu čekajících.

Pak se na stránce o Měsíční paní objevil dotaz, co dělat, když daný člověk nechce být opraven. Většina návštěvníků považovala tazatele za chudého duchem, ten však trval na svém. Podrobnějším průzkumem se zjistili, že neznámý tazatel sice použil anonymizér, ten však v sobě měl drobnou chybičku v operačním systému, takže se v komentářích pod příspěvkem objevil houf informací o tazateli včetně pracoviště. Pravá internetová adresa odkazovala na Washington, takže pracoviště v Pentagonu již nikoho nepřekvapilo.

Nakonec se objevil vyčerpávající popis, co vše může tazatel udělat, když nechce být uzdraven. Možností bylo několik, ale v úvahu přicházely dvě. Ta první radila odstěhovat se ze Země, jelikož uzdraveni musí být všichni nebo nikdo. Nechat mezi uzdravenými někoho s poškozeným genofondem nelze. Lze vybudovat habitat například na Měsíci. Druhá možnost byla jen rozšířením té první - nechat se nahrát do paměti přepravníku jako podmnožina původní zdejší sekundární civilizace. Tato informace vyvolala velký rozruch, ukázalo se, že lidí nepřejících si uzdravení je vcelku dost. Některým to zakazovala víra, třeba Jehovisté odmítají i transfuzi krve, která by jim zachránila život. Jiní se považovali za natolik jedinečné a dokonalé, že každá další úprava by byla jen zhoršením stavu. Mezi nimi převažovali Američané. Poslední skupina byli bývalí vyznavači islámu, kteří hledali jakýkoliv únik před realitou a na sebevraždu neměli odvahu.

Dopadlo to nakonec tak, že ve Freeportu, což je město a zóna volného obchodu na Bahamském ostrově Grand Bahama, vyrostla jednoduchá stavba, obsahující v sobě přístroj na převedení lidské mysli do separátní paměti přepravníku. Vchod byl otevřen každému, stačilo jen dopravit se k ostrovu, projít poslední pozemskou kontrolou a vejít dovnitř. Brzo byl přístav ve Freeportu plný různých plavidel, která měla jednu věc společnou. Byla použita jen na cestu do Freeportu. Také místní mezinárodní letiště bylo brzy vroubeno různými typy letadel. Proud odcházejících lidí narostl, když Dáreček spustil avizovanou vlnu uzdravení DNA.

Vlna procházela světem skoro šest let. Příčinou pomalého postupu byla nutnost prozkoumat vše, přes co přecházela, od baktérií přes člověka až ke slonovi a velrybě. Prvotní příprava se také protáhla, bylo nutné ověřit, co který organismus v celku dělá, proto v blízkém městě Semarangu probíhalo průběžné symposium biologů z celého světa. Dokonce kvůli němu vyrostlo zcela nové moderní vědecké městečko. Sympozium bývalo občas velice rušné, to když se vědátoři nemohli na něčem shodnout. Příkladem je třeba štěnice domácí, latinsky Cimex lectularius. Jaké je její místo v ekosystému? Vždyť nic nedělá, akorát saje lidem krev, a to doslova. Dospívá z larvy po dvou měsících, navíc není proměna dokonalá, dospělec je bez křídel apod. Pak klade vajíčka, až pět denně, poté, co je oplodněna samcem. Ani tam to není v pořádku, samec se do samice probourá přes břišní stěnu... Nepřenáší žádné choroby a lidská krev je to jediné, čím se dokáže živit. Také nebyl nalezen její predátor, vypadá to, že se štěnicemi nic neživí. Jediné, co je je zajímavé, je schopnost příbuzenské plemenitby bez jejího dopadu na genetiku. Tak co s tím hmyzem? Mnozí navrhovali její vyhubení s odkazem na zjištěné skutečnosti, jiní ji bránili, že výzkum nebyl dostatečný... Umělé inteligence naslouchaly a nakonec daly za pravdu odpůrcům likvidace právě z důvodu nedostatečného průzkumu jejího místa v ekosystému.

A pak bylo vše jednoho dne hotovo. Dáreček ukončil svoji činnost symbolicky v USA. Nechal stěny splynout na nádvoří uprostřed Pentagonu. Přítomni byli snad všichni, kdo se o tento slavný den zasloužili. Celá Desítka, Korakas, Dračinka a její strejdové, ze světa Newbet přišla Jirka CBX s několika spolupracovníky. To vše snímal houf kamer jak stacionárních, tak i vznášejících se na umělém obláčku, horké novinky ze Světových výzkumných laboratoří. Uzdravení lidé zjišťovali, jaké jsou jejich nové hranice. Ty nakreslené mezi státy začínaly upadat do zapomnění, stejně jako řevnivost mezi národy. Svět se změnil na poklidné místo k životu.

Dáreček zůstal na Zemi. Již měl jediný úkol - krotit výstřelky matky Přírody, radit a pomáhat novému Lidstvu. Od Měsíční paní dostalo lidstvo královský dar - mapa obyvatelných soustav do vzdálenosti sta světelných let. Možná to bylo nedopatření, možná úmysl: Mezi poznámkami k soustavám byl uveden i údaj o civilizaci, pokud se tam nějaká vyskytovala.

Zbývalo již jediné, rozloučit se s umělými inteligencemi řídící intergalaktický přepravník, pojmenovaný kdysi pradávno poetickým jménem Stříbrná Paní. I její odlet sledoval houf kamer, nebylo však co filmovat. Stříbrné Paní se rozostřily obrysy, až začala vypadat jako chumel mlhy. A pak byla najednou pryč, lidstvo zůstalo samotné, nikoliv však osamocené. Je zde primární pozemská civilizace, Dino Sapiens sapiens, jsou tady další dvě rozumné civilizace, objevené Dinosauroidy, Meow a Ptákové. A jsou tady i zatím neobjevené soustavy a civilizace. Nové Lidstvo má před sebou zářnou budoucnost.

KONEC

Slovník:

RTD = Read The Data neboli prostuduj si (před dotazem) dokumentaci

RTFD = Read The Fucking Data neboli prostuduj si (před dotazem) tu zatracenou dokumentaci, určený pro zvlášť neodbytné a agresívní tazatele

wrestler = aktér soutěžního profesionálního sportu, kde je choreografie zápasu předem domluvená.

zajdalen = bájné zvíře, kříženec zajíce a jelena

© 2018, Jerry Worker

© 2018, Jerry Worker

KONEC

Table of Contents

Pověst o Stříbrné paní

Příznaky

Objevy

Nálezy

Dozvuky

Vyvolení

Testování

Dóm

Týden divů

Kongres

Učednice

Žhavý závod

Den D

Stříbrná Paní

Uzdravování

Slovník