Autobus

Studna světů

Jerry Worker

Science fiction

© 2015-2016 Jerry Worker

Veškeré připomínky jsou vítané:

Titul: Studna světů

Autor: Jerry Worker

Nakladatel: Autobus

Generováno v http://sw.gurroa.cz 18.04.2020-09:17 pro SW.

Anotace:

Studna světů - David Bowman ve filmu Vesmírná odysea 2001 musel k hvězdné bráně absolvovat miliony kilometrů kosmického prostoru. Hrdinka ji má takříkajíc za barákem.

Učesaná verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 18.04.2020-09:17 pro SW.

Chalupa

Začalo to úplně nevinně. Bráchové si koupili chalupu. Ne ledajakou, nějaký jejich známý jim dohodil informaci o možném prodeji staré zpustlé tvrze z konce 16. století. Na opravu prý nejsou peníze, archeologicky je taktéž bezcenná, tak co. Takže bráchové dali do kupy úspory a tvrz koupili. A že já, jako studující archeologie na Masarykově univerzitě, tam budu bydlet, do Brna je to kousek... A budu provádět záchranný průzkum před rekonstrukci.

Trochu vysvětlení. Bráchové jsou tři - Pepa, Vašek a Honza. Prakticky mě adoptovali, když jsem přišla o rodiče, které nějaký ožralý stranický papaláš smetl ze silnice... Díky bráchům jsem neskončila ani v děcáku, ani v blázinci, o kriminálu nemluvě. A také díky jejich rodině. Prostě se o mě starali, jak se jiní starají o opuštěné štěně. Nehledejte v tom nějaký sexuální podtext, naše rodiny se znaly už dlouho, matky byly nerozlučné kamarádky už od učňáku a v té době mi bylo jedenáct let. Bráchové to brali jako pohádku - já byla mladičká princezna Jana a oni její strážci. Postupně jsme dospívali, studovali, maturovali, promovali. Pepa je strojař, Vašek stavař architekt a Honza ekonom. A já...

Archeologie mě brala už od mládí. Zatímco ostatní ze třídy jezdili na různé pionýrské tábory či podobná povyražení, já neomylně zamířila k nejbližším vykopávkám a doslovně se vnutila, zpočátku jako horlivá, leč nevzdělaná pracovní síla. Časem jsem byla stále horlivá, leč nyní vzdělaná a kvalifikovaná. Aby ne, na každých vykopávkách se mě ujal nějaký postarší profesor a snažil se mě zasvětit do svých archeologických teorií. Já na oplátku byla nesmírně zvědavá, co tady hledáme a proč zrovna tady, proč... proč... Mám takový dojem, že za několik předčasně šedivých kštic mohu trochu i já.

Tím byla má životní dráha pevně daná. Po základní škole střední hotelová škola. To kdyby se někde něco zašprajcovalo, kuchařka bude vždy zapotřebí. I na vykopávkách! Pak to hlavní: Masarykova univerzita Brno, fakulta filozofická, studijní obor archeologie. Díky letním brigádám na vykopávkách už jsem byla docela známá mezi slovutnými profesory, takže žádná jiná škola nepřicházela v úvahu...

A pak si bráchové koupili tu chalupu - tvrz. Vlastně... bráchové koupili tvrz, abych se mohla již v předstihu připravovat na psaní doktorandské práce. Už mi připravili i desky s názvem Archeologický průzkum a dozor při citlivé rekonstrukci středověkého sídla. No, nejsou to miláčci?

Vysvětlování

Nastal den D. Bráchové vyleštili rodinný klenot, kterým byla lehce starší, leč výborně udržovaná Felicie Kombi. Všechny smlouvy byly podepsány a nabyly právní moci, v katastru se objevila jména bráchů, každý s třetinovým podílem. Nic již nebránilo udělat velkolepou výpravu pro Princeznu. Přezdívka z oněch pohnutých dob mi zůstala.

Odjezd byl sice naplánován na desátou, ale již okolo půl deváté se kolem garáže pohybovaly čtyři postavy. Kontrolovaly náklad, pneumatiky, svačiny, olej, bednu s minerálkami, brzdovou kapalinu...

Nakonec to nevydržel Vašek. Prohlásil, že hodiny se určitě zpožďují a že on by jel hned, dokud nebude pařák, což už po desáté hodině hrozí. My ostatní jsem se nedali dlouze pobízet a nasedli do auta. Popravdě řečeno, v autě jsme seděli dřív, než Vašek stačil doříct tu větu o hodinách. A vyjeli jsme.

Chvíli jsme se motali po Brně, ale vytrvale jsme mířili na sever. Královo pole, vozovna v Medlánkách, Řečkovice nádraží. Když jsme zamířili na Mokrou horu a Jehnice, poněkud jsem znejistila:

„Tedy, nechci kecat do řízení, ale jedeme správně? Pokud vím, tak tady široko daleko nic není...“

Bráchové se pouze po sobě spiklenecky koukli, ale zůstali zticha. Teprve ve Vranově porušil Honza ponuré ticho.

„Nestavíme se na chvilku v hospodě? Mám děsnou chuť na kolu a přitom bychom mohli hodit řeč. Princezna samým napětím nedýchá, aby se neudusila!“

Kousek od náměstí byla útulná hospůdka se zahrádkou. Sedli jsme si pod strom, dali si kolu a Vašek začal:

„Donesla se mi přes kamaráda zajímavá zvěst. Kousek tady od Vranova je motokrosová trať. I řekl si jeden podnikavec, že by se toho dalo využít a poblíž postavit penzion, zábavní park atd. Koupil kus půdy s kusem lesa a s roztomilým kopečkem, kde si plánoval domeček. Pak zadal ateliéru, kde pracuje onen kamarád, vypracování návrhu staveb. Ateliér nakreslil pěkný areál, pan podnikatel si sehnal všechny razítka a povolení, nahlásil stavbu, sehnal stavební firmičku a nechal bagrovat základy domu. Opomněl pouze jednu věc: při každé takové stavbě musí proběhnout archeologický průzkum. Takže bagrista bagroval a při třetím hrábnutí bagru se ze lžíce začaly sypat lidské kosti. Poněkud zazmatkoval, zavolal policajty, záchranku, hasiče a šel si na šok dát do maringotky pivo. První přijeli policajti, koukli na kosti, odvolali záchranku a hasiče. Pak se začali shánět po papírech od stavby, mezitím přijeli další specialisté a ti zase zavolali záchranný archeologický tým z Moravského muzea. Chudák bagrista na to vše hleděl jako na zjevení, až z toho všeho dostal infarkt. Takže záchranka přeci jen přijela... Do toho největšího zmatku přijel pan podnikatel. Zíral, co se to na jeho pozemku děje, takže se pořádně nevěnoval řízení a naboural z boku policajtské auto.“

Vašek se osvěžil kolou a pokračoval:

„Celý to nakonec dopadlo tak, že pan podnikatel dostal mastnou pokutu za zanedbání stavebních postupů a archeologové mu zakázali cokoliv stavět, dokud se to tam pořádně neprozkoumá. Proběhl zběžný průzkum, zjistilo se, že onen roztomilý kopeček je vlastně napůl zbořená tvrz. Nabídli jsme panu podnikateli, že od něho ten kus pozemku odkoupíme za pořizovací cenu, muzeu jsme nabídli, že když nám povolí pár provizorních staveb, tak ten archeologický průzkum zajistíme vlastními silami. Furt na to nechtěli slyšet, dokud nepadlo tvoje jméno. V ten okamžik otočili a dokonce začali nabízet pomoc. Dali nám všechny podklady, máš tam i jmenování jako vedoucí záchranného výzkumu, dokonce s nějakou odměnou... Hele, Pepo, zatlač jí oči, ať jí nevypadnou a slintat na stůl by Jana taky nemusela.“

Příjezd

Po takovém šoku lze pouze jediné. Vykoktala jsem k Pepovi prosbu o objednání panáka vodky, a to rychle, neboť by mi ten šok mohl ublížit. Pravděpodobně to kluci předvídali, neboť mi Honza už podával půldecák. Jak normálně téměř nepiji, tak jsem ho tam kopla na ex. Zalapala jsem po dechu, vyhrkly mi slzičky, ale vodka zapůsobila.

Začala jsem přemýšlet, co o zdejším okolí vím. Přímo ve Vranově je barokní poutní kostel na místě kapličky nad zázračným pramenem. Taky tady kdysi býval klášter, ten už je dávno zrušený, Lichtenštejnská hrobka, ti se taky nacpali všude...

„Hele, kluci, kde přesně to je? Nic takového by tady nemělo být, ani lidová slovesnost na nic takového neodkazuje.“

„Dočkej času jako husa pekáče. Dopijeme, zaplatíme a popojedeme. Už je to kousek!“

Taky že jo. Vyjeli jsme z vesnice, projeli prudkou pravotočivou zatáčkou a vlevo se objevila motokrosová trať. Ať jsem koukala sebevíc, nic jiného jsem neviděla.

„Musíš koukat na druhou stranu silnice!“

A skutečně. Prakticky naproti vjezdu do sportovního areálu začínala cesta mířící k malému vršku, dříve asi zarostlému lesem, neboť byla vidět hromada pařezů. Vedle stál opuštěný bagr. Pod kopečkem na zhruba srovnaném terénu na štěrkovém loži stály tři stavební buňky připravené k obývání. Sem tam obdélníková jáma ohraničená laťkami a prkny. Okamžitě jsem věděla, co to je! Záchranný průzkum!

Záchranný výzkum

Dokodrcali jsme se k buňkám, Vašek vytáhl útlý svazeček klíčů a s poznámkou o hospodyňce mi je podal. Začalo odemykání. Nejdřív mříže před dveřmi. Jeden zámek, druhý zámek... Jakže to bylo v tom Erbenovi? Klika cvakla, dvéře letí, táta vjíždí na praseti...

Ukázalo se, že ty tři buňky jsou vzájemně propojeny, takže obývacího prostoru je habaděj. V jedné buňce hygienické zařízení, přes chodbičku malá kuchyňka. V další obývák kombinovaný s ložnicí. Do třetí buňky vedou bytelnější dveře, opět se dvěma zámky.

„Ta třetí buňka je pro ochranku, která to tady hlídá. Mají tam svou kuchyňku, záchod a vlastní vchod. To aby sis nemyslela, že tě tu necháme opuštěnou, všanc všelijakým tulákům.“ s těmito slovy Honza zaklepal na dveře.

Ty se otevřely a já vytřeštila oči. Ve dveřích stál bezpečák. Co stál, on se tam tyčil. O půl hlavy vyšší, a to nejsem žádný prtě. Ramena, jako když já rozpažím lokty. Khaki košile. Černé kalhoty s fůrou kapes, na nohou kanady. Úsměv v mírně vousaté tváři. Být ten úsměv jen o trochu větší, snad by mu upadl vršek hlavy. A navíc, vždyť ho znám!

Michal Paleček, chodili jsme do stejný školy, on o ročník výš. Zakopávali jsme o sebe na schodech. Děsně se mi líbil, jak to bylo z jeho strany, nevím... Když jsem byla o předposledních prázdninách zase na nějakých vykopávkách, přijel se na nás podívat majitel blízké biofarmy. A že tam má na výpomoc pár lidí, bohužel dvě výpravy odřekly ubytování, takže jsou navíc. Jestli nechceme s něčím pomoct. Šéf archeologů se zamyslel, dokonce hlavou, načež prohlásil, že by i tři tam uživil. Jedním z nich byl Michal. Přijel se podívat na své budoucí pracoviště. Na koni. Že zbylí dva dorazí zítra pěšky a on je předvoj. Uvázal kobylu k přístřešku s malou výstavkou nalezených věcí a zmizel v šéfově maringotce. Koníček vypadal mírumilovně, nechával se hladit od houfce archeologů i brigádníků. Vesele pohazoval hlavou, až najednou... Nevím, jestli se něčeho či někoho lekl, každopádně zařičel a škubl hlavou podstatně prudčeji. Tohle přístřešek už nevydržel a sesypal se jako domeček z karet.

Od maringotky se ozvalo zoufalé šéfovo bědování:

„Proboha, takové škody! Ten přístřešek jsem budoval vlastníma rukama! A oni ho nechají napospas jakémusi komoňovi...“

Došel k nám i Michal, zakroutil hlavou nad hromádkou prkýnek a pak se podíval po koníčkovi. Ten stál nedaleko a tvářil se jako neviňátko. Nebylo mu to nic platný, Michal ho znal:

„No, jen se podívejte! Nevinný jako lilie. To se o něm ví, že je liška podšitá. Je to hodný koníček, ale nesmírně miluje kanadský žertíky. Jakživ nikoho nekousl ani nepokopal, ale jakmile přestanete dávat pozor... Přijela k nám nedávno šéfka zemědělského výboru z kraje, na obhlídku. Šéf ji provázel po farmě. Paní měla krásný kostýmek, navrch módní sáčko... To si neprozřetelně odložila na vrchní břevno ohrady. Když se potom vraceli zpět, zašla si paní pro to sáčko. Šéfovi bylo divný, že se koníček vyskytuje až na druhém konci výběhu, tušil nějakou čertovinu. A taky že jo. Paní zvedla sáčko a vytřeštila oči. Ze sáčka měla moderní vestu, rukávy byly pečlivě odžmoulány. Naštěstí to vzala s humorem, že jí alespoň nebude horko. A pro příště se na prohlídku farmy vezme montérky...“

Byl by vyprávěl i dále, ale zpoza hloučku se ozvalo:

„Když jsi to vyprávěl minule, tak to byla tchyně pana majitele...“

Michal se zarazil, pořádně se rozhlédl a když mě zahlédl, vyjekl:

„Proboha, Jani, co ty tady děláš?!“

„Sem jezdím už třetím rokem. Vždyť víš, že mě zajímá archeologie...“

Tak jsme o sebe zakopli definitivně. Seděli jsme pak dlouho do noci a vyprávěli se své životní osudy a touhy. Moje už znáte. Michal měl už od mládí touhu stát se zálesákem. V tehdejší ČSSR bláhové přání. Tak aspoň od svých třinácti let jezdil na vandry, porůznu poznával majitele různých rančů a statků, kteří vlastnili koně a byli ochotni mu jej občas půjčit. On jim za to různě vypomáhal při nárazových pracích, třeba při sklizni sena...

Neočekávaný nález

Uběhly dva roky. Prostor jsme pečlivě prozkoumali, vzácné nálezy uložili do muzea a mohlo se začít stavět. Bráchové plánovali postavit napodobeninu středověké tvrze, ovšem z moderních materiálů a modernizovaným interiérem.

„Masochisté nejsme,“ říkali. „Akorát se přistaví obytná věž, tam zavřeme princeznu...“

Základy byly vybetonovány, začaly růst zdi. Zvenčí vypadaly jako omšelý kámen, zevnitř to byly obyčejný zdi jako v každém normálním baráku. Pak přišla taková strašlivá bouře s průtrží mračen, že ji pamětníci nepamatovali. Naprosto černá obloha, ačkoliv bylo půl dvanácté. Světlo jako ve dne, ale od blesků. Hřmění, že se klepala země, uši zaléhaly a mozek odmítal registrovat další děj. Kroupy jako tenisáky, rachot ze střech překonával i hromy. Byla jsem ráda za bezpečnostní skla v oknech. A ten déšť! Chvílemi jsem měla pocit, že prší i nahoru. Vítr hnal kapky vodorovně, přímo proti oknům. A hrůza, okna začala vodu propouštět. Během chvilky nasákl koberec a čvachtal. Honem jsem přeskládávala nízko položené věci výš. Najednou se ozvalo tlumené rachocení následované hlubokým, skoro až infrazvukovým hučením. Domek z buněk se otřásl, pak mi podlaha ujela pod nohama. Práskla jsem sebou na záda přímo doprostřed nacucaného koberce. Musela jsem na chvilku ztratit vědomí, neboť další věc, co jsem zaregistrovala, byla hřejivá náruč a starostlivý hlas. Ležela jsem na posteli, zabalená v dece, vedle seděl Michal. A držel mě za ruce.

„Skutečně ti nic není? Když jsem slyšel tvé zaječení, musel jsem... Ležela jsi uprostřed pokoje na zádech, lapala jsi po dechu a byla jsi skoro modrá. Naštěstí dýchání z úst do úst zabralo.“

Užasle jsem se rozhlížela okolo. Podlaha byla nakloněná, v koutě už byl docela slušný bazén. V oknech smutně trčelo pár střepů. Co se to stalo? Co to musel být za sílu, aby pohnula domkem a vyrazila bezpečnostní skla v oknech?

Michal byl, jako správný bezpečák, v obraze.

„Při té průtrži mračen se utrhl svah pahorku nad námi a trochu sklouzl. Uvolnil tím i nějaký pramen, takže máme i vlastní potůček. Ten svah se zastavil o domeček, to nám podtrhlo nohy. Stavba zavalená není, to mají kluci kliku.“

Déšť mezitím pozvolna ustával. Projevila jsem přání se jít podívat, co že se to vlastně stalo. Michal mě už natolik znal, že neprotestoval. Jen si vymínil, že mi zkontroluje oblečení a obutí, než vylezu ven. Stejně jsem musela přes jeho kancelář, druhé dveře byly zavalené hromadou hlíny.

Než jsme se oblékli na průzkum ve vodě a bahně, déšť se změnil na mrholení. Před otevřením dveří mě ještě Michal varoval, aby se pořádně dívala, kam šlapu. Ovšem, jak se říká to úsloví o kovářově kobyle a ševcově ženě, u bezpečáků to platí také. Michal otevřel dveře, pozorně se rozhlédl na všechny strany, a vykročil ze dveří. To, co vypadalo jako pevná hlína, bylo půlmetrové jemné blátíčko, do kterého Michal zahučel až po kolena. Při pohledu na jeho výraz v obličeji jsem propukla v nehorázný smích, až jsem si musela sednout na zem. Michal se přidal.

„No nic, zasmáli jsme se, půjdeme dál,“ pravil Michal, když se vyškrábal z bláta. Kupodivu, ani neměl zablácené kalhoty, vše po něm sklouzlo. Vyhýbajíc se zrádným nánosům bahna jsme se plahočili okolo nakloněného domku. Za rohem jsme narazili na Michalovo terénní auto. Ještě včera stálo rovnoběžně se stěnou, tak metr od ní. Teď tu stálo s čumákem naraženým na stěnu, levý reflektor rozbitý, asi nárazem na zeď, kapota trochu pomačkaná. Hned za autem bublal potůček, vyvěrající z hromady křoví. Něco mě táhlo k místu, odkud tekl. Přímo přes křoví to nešlo, museli jsme jít oklikou. Když jsme dorazili na druhou stranu křoví, viděli jsme potůček, poklidně vyvěrající ze skalní rozsedliny. Zarazilo nás, že rozsedlina byla přepažena několika rezatými železnými tyčemi a hlouběji byla vidět i pobořená kamenná zeď. Probudil se ve mně archeolog. Co je to tu za záhadu? Co bylo hrozného ve skalní škvíře, že tam museli postavit kamennou zeď a to ještě pojistit železnými mřížemi?

Další průzkum Michal okamžitě odmítl. Nemáme prý na to vybavení, musíme se postarat o domek, auto, asi vypadla elektrika, nejsou-li úplně urvaný dráty, bylo by také vhodné dát vědět bráchům, že žijeme... Prostě fůra starostí. A o kom se mluvívá, nedaleko bývá. Jen jsme se doškobrtali k domečku, už se od odbočky ozvalo túrování motoru a troubení. Jindy krásně nablýskaná Felda vypadala jako prase, celá od bláta. Příjezdová cesta také neodpovídala normám, tak se Felda smýkala ze stranu na stranu. Před závěrečným stoupáním řidič rozumně zastavil. Vylezli bráchové, oblečení svorně do starých manšestráků, vatovaných kabátků a holínek. Začali se hlasitě dotazovat, jak jsme to tady přežili. V Brně prý bylo Boží dopuštění, šaliny si hrály na ponorky a škunery, ale jezdily, Auta, autobusy a trolejbusy zůstaly stát, kde je to postihlo, protože některé ulice se změnily na jezera a nebylo přesně jasné, kudy co kam vede. Prostě brněnské Benátky...

Ovšem při pohledu na posunutý a pootočený domek bráchům došla řeč. Nechali si vysvětlit, co se stalo, ukázat hromadu hlíny i potůček a napůl zasypané Michalovo auto. Pak nás nahnali pro osobní věci a do auta. Zítra sem nakomandují pojišťováky a stavební firmu, aby to tady dali do kupy. Zatím že budu bydlet v Brně u jednoho z nich, ať si vyberu... Michal má na Lesné garsonku, ten se ubytuje sám. Až teprve pozdě večer, vykoupaná, nakrmená a zalezlá v posteli jsem si vzpomněla na divnou trhlinu ve skále. Co se dá dělat, průzkum budu muset odložit na dobu, až tam budu bydlet. Do té doby se musím krotit.

Pejsci

Než se věci daly do kupy tak, abychom se mohli nastěhovat zpět do opraveného domečku, uplynul skoro měsíc. Hned druhý den po bouři jsem se svěřila bráchům se svým objevem podivné skalní pukliny a s prosbou, aby na to nikdo nesahal, dokud to neprozkoumám. Vašek jako architekt si promluvil s šéfem stavebních prací a byl si jist, že se tím směrem nikdo ani nepodívá. Konečně bylo vše hotovo, i Michalovo auto bylo vyproštěno, odbahněno a opraveno, takže se na nejbližší sobotu dohodl návrat.

Naprosto jsem nemohla usnout, hlavou se mi honily šílené myšlenky. Nakonec jsem si udělala horký mlíčko oslazený medem a zklidněná usnula. Samozřejmě jsem zaspala termín dohodnutého odjezdu a probudila se, až se Michal vítal s bratry.

Vyletěla jsem z postele, hodila na sebe dlouhý triko a pokusila proplížit se do koupeny. Nevyšlo to. První mě uviděl Vašek:

„Hele, Šípková Růženka. Už jsme na tebe chtěli poštvat Michala s kýblem studené vody. Ale ten se šprajcuje, že princezny se budí pouze polibkem...“

Vida, to jsme bráchům neřekli, že mě vlastně polibkem - dýcháním z úst do úst - zachránil, když jsem si tak blbě při pádu vyrazila dech. Raději jsem zmizela do koupelny, odkud jsem se po pouhých dvaceti minutách vynořila jako spořádaná dáma. Nechápu, jak to ti kluci dělají, že jsou hotoví za pět minut... Během další půlhodinky jsme se naskládali do Feldy a Michalova teréňáku a vyrazili.

Příjezd byl podobný tomu prvnímu. Také jsem nedočkavě vyhlížela z okénka a zjišťovala, co je nového. A bylo. Celý pozemek byl nyní oplocen. Přímo u odbočky stála stavební buňka, cestu zahrazovala železná brána. Louka okolo cesty byla zorána, že si každý rozmyslel tam vkročit, natož vjet něčím jiným než pásákem. Za branou nás hrozivým štěkotem vítali dva vlčáci.

„Tam máme jít?“ ptala jsem se. „Vždyť nás ti pséci roztrhají na kusy...“

„To jsou naši, služební,“ odvětil Michal a šel neohroženě k bráně. Psi přestali vyvádět, pouze hrozivě vrčeli. Michal na ně taky zavrčel a nabídl jim ruku k očuchání. Psi se zklidnili, začali vrtět oháňkami a bylo na nich vidět radostné očekávání, že se konečně začne něco dít.

„Tak pojď, Jani,“ vybídl mě Michal.

„A nekousnou mě ti vlčáci?“

„Už jen za to pojmenování by tě měli kousnout. Vlčák je lidový název, správné označení je německý ovčák. Tak se pojď s nimi seznámit.“

Nejistě jsem přistoupila k bráně sledována podezřívavými pohledy psů. Opatrně jsem přistrčila raději levou ruku k bráně, připravena okamžitě ucuknout. Dva vlhké čumáky se mi otřely o ruku. Vše bylo asi v pohodě, protože mi jeden z nich tu ruku olízl. Lekla jsem se jen trošičku.

„No vidíš. Klídek, pohoda. A teď je pomalu pohlaď,“ pobízel mě Michal. „I ty musíš naznačit pokus o přátelství.“

Psi se po prvním nesmělém dotyku přitiskli k bráně a nechali se hladit a drbat. Pak odskočili a opět z nich byli ostří hlídači.

„Co se stalo?“ zašeptala jsem k Michalovi.

„Vcelku nic, bráchové vystoupili z auta a psi se předvádějí, jací jsou dokonalí hlídači. Neboj, už se s nimi znají. Však podívej.“

Honza se sehnul, lehce poplácal toho světlejšího po boku a otevřel bránu. Druhou část už přidržoval Pepa a tak mohl Vašek v klidu vjet dovnitř, následován Michalem s jeho autem. Psi se odklidili z cesty, ale vše sledovali. Nakonec na mě Honza zavolal:

„Tak už pojď, přece nechceš zůstat venku! Nebo jo?“

Jakmile jsem prošla branou, přihnali se oba psi. Ani jsem se nestačila leknout. Michal na ně zahvízdal a přikázal sednout! Psi okamžitě poslechli.

„Teď teprve začne to správné představování. Jani, ten světlejší je fenka jménem Boaticela, ale slyší i na zkrácené Bo. Bo, dej packu. Tak hodná. Ten tmavší je pan hrabě ze Saxopole, ale slyší na jméno Sax. Tak, Saxi, packu. Jani, všimni si, s jakou graciézností ti tu packu podává. Hotovo, ještě je jednou pohladíme a pak už jen lehce zvýšeným hlasem zavel volno!“

„Volno!“

Psi se vymrštili, radostně ňafli a pak se začali lísat k nejnovějšímu členu smečky. Toto plemeno jsem měla vždy ráda, ale nikdy jsem si netroufla je chovat, na to jsem neměla dost času, který potřebují. Takže další splněný sen z dětství. Michal ještě vysvětlil, že psi tu nejsou sami, ale že je tu vždy s nimi někdo z jeho podřízených. Dnes ne, protože jsme měli přijet my. Nasedli jsme opět do aut, psi se vecpali k Michalovi a dojeli jsme těch pár stovek metrů na vlastní stavbu. Opravený a srovnaný domeček stál nyní na podezdívce z velkých balvanů, žádný štěrk. Sesunutá půda byla v dvoumetrové vzdálenosti od domku vyklizena a zbytek zajištěn kamennou zídkou. Potůček byl umně a nenápadně přesunut do skoro přírodního koryta, aby nepřekážel na stavbě. Tedy jen jeho dolní část. Před kopcem roští stála kamenná hráz s přepadem, tam upravený potůček začínal. Nad hrází to vypadalo jako těsně po sesuvu.

V domečku bylo vše při starém. Okna byla znovu zasklena a navíc opatřena bezpečnostní folií, přibyl schůdek přede dveřmi, protože domek byl nyní výš.

Honem jsem se chtěla převléct a jít zkoumat tu podivnou trhlinu, ale mé snahy byly zmařeny v zárodku.

„Zítra přijedou dva kluci, moji známí,“ oznámil Pepa. „Jeden je blázen speleolog, naštěstí se to projevuje jen v jeskyních a nikdy na úkor ostatních. Ten druhý je taky jeskyňář, ale hlavně dokumentarista. Ti dva mimo Michala tě budou provázet při výzkumech. Jsou to spolehliví kluci a hlavně umějí mlčet, pokud to bude zapotřebí. Formálně tomu výzkumu velíš ty, ale silně doporučuji naslouchat jejich radám. Dnes jen zkontrolujeme stavbu, Princezně zaplníme mrazák a špajz a večer uděláme ohýnek. Mám domácí klobásky na opékání, to si smlsneme. Ráno ti zamáváme, ty půjdeš s klukama bádat a my pojedeme domů. Souhlas? Jednohlasně, tak to má být...“

Předsíň

Ráno přijela avizovaná dvojice v otřískané Ladě Niva, přivítali se s námi, hned nato jsme se my zůstávající rozloučili s odjíždějícími a začali chystat prvotní průzkum.

Nejdřív jsme se seznámili, Michala znali, mě ještě ne. Ten bláznivý speleolog měl i bláznivé jméno Baltazar, ten druhý byl Jakub, ale říkalo se mu bůhvíproč Jack. Ukázalo se, že Lada je pojízdná speleologická základna. Zadní dvojsedadlo chybělo, aby byl zavazadlový prostor prostornější. Nebyl. Všude visely svazky horolezeckých lan, v drátěných koších nezbytné skoby, karabiny, osmičky a další serepetičky. Na jedné stěně viselo nouzové lehátko, jen ho sklopit. Hned nad ním veliká souprava první pomoci, neboť oba měli za sebou několik zdravotnických kurzů. Jak řekl Jack, v případě potřeby jsou schopni dát do kupy spadlého horolezce, aby vydržel do špitálu. Myslela jsem, že se vychloubají, ale i Michal potvrdil několik takových případů.

Zbývalo vyřešit ubytování. Nabízelo se několik možností, ale ukázalo se, že pánové jsou zcela soběstační. Vytahali z Lady několik balíků a během půl hodiny stál na břehu potůčku čtvercový vojenský stan. Dvě nafukovací lůžka, kuchyňský koutek, miniaturní chemický záchod, vše odděleno látkovými stěnami. Akorát si vyprosili občasnou návštěvu mé koupelny. Poté jsme se začali chystat.

Jelikož se jednalo o prvotní průzkum a neočekávalo se, že se budeme někam procpávat, nebrali jsme toho moc. Dvacet metrů lana, svítilny čelovky pro každého, přenosnou lékárničku pro všechny případy, malé kožené pouzdro se základním nářadím - kombinačky, štípačky, pár šroubováků apod. Jelikož jsme neměli velblouda, který by to vše nesl, hodili si kluci na záda batohy. Já dostala do opatrování onu lékárničku a informaci, že vše je uloženo ve filcu, takže s tím můžu i spadnout.

Už jsme s Michalem věděli, kudy jít, takže za slabých dvacet minut jsme byli na místě. Průrva vypadala přesně stejně jako minule. Ústí přehrazeno železnými pruty, hlouběji nezřetelná zřícená zeď. Oba speleologové si prohlíželi trhlinu a svorně kroutili hlavou. Jack vytáhl jednookou zrcadlovku s bleskem, a párkrát vyfotil trhlinu z různých úhlů. Pak Baltazar vydoloval z báglu velkou svítilnu, prý speciální konstrukce a posvítil do průrvy. Potemnělá chodbička se rozzářila jako na slunci.

„Jacku, pojď sem, nebo mi raději půjč ten foťák.“ natáhl Baltazar ruku dozadu, aniž by spustil oči z vnitřku.

Jack mu podal fotoaparát, Baltazar s ním třikrát blýskl, pak zhasl baterku a otočil se.

„Jak jsem vyrozuměl, tady slečna Jana je studující archeoložka. Jde totiž o to, že mezi těma popadanýma kamenama je několik lebek. Jakoby je někdo přizdil do té stěny. Kosti jsem žádný neviděl, takže asi jen ty lebky. Chcete se podívat a nesekne to s vámi?“

Jako ve snách jsem od Baltazara vzala baterku, rozsvítila a pohlédla do průrvy. V jasném světle přede mnou vyvstaly detaily. Lebky se skutečně válely mezi popadanými otesanými kameny, mě však zaujalo něco jiného. Těsně pod stropem bylo něco napsáno. Různě jsem se kroutila, svítila z různých úhlů, až se mi podařilo nápis přečíst. Otočila jsem se k ostatním, abych na ně viděla a řekla jsem:

„Kameny jsou opracované, lebky jsou velice umně vytesané z něčeho bílého, asi sádrovec. Zajímavý je nápis pod stropem. Jakousi kombinací špatné latiny a staročeštiny je tam asi toto: »Apage Satanias! Toto jest předsíň sálu ďábelského, jež oči mámí a podivnými jevy myšlení kurví«. Skutečně je tam napsáno kurví, nevymýšlím si.“

Ostatní na mě hleděli jak na zjevení, když jsem hodila do placu otázku:

„Co teď? Půjdete do toho se mnou? Protože podobné nápisy byly zpravidla u všech důležitých nálezů. Co lidé nedokázali pochopit, připisovali buď bohu nebo ďáblu. Budu potřebovat chlapskou pomoc, dolovat ty tyče ze skály bude asi fuška.“

Rozsekl to Baltazar:

„No, v tom případě budeme potřebovat pořádnější vybavení, než co máme sebou.“

Vrátila jsem se do domečku, kluci zatím zkoumali, jak Ladu dostat co nejblíž k trhlině, aby pro maličkost nemuseli klusat kus cesty. Nakonec se jim podařilo zaparkovat asi sto metrů od trhliny, a to je tam musel Michal svým teréňákem poslední kus cesty dotlačit. Jack vytáhl odkudsi dva bubny kabelu a spekuloval, jak z domečku připojit elektřinu. Nakonec to vyřešili přehozením kamene s tenkým provázkem přes haldu křovin. Tenkým provázkem přitáhli lehké lanko, tím pořádné horolezecké lano a nakonec i kabel. To už jsem na ně halekala, ať toho na chvíli nechají, že je jídlo na stole. Michal už byl znalý věci, ale ti dva koukali značně udiveně na slavnostní tabuli. Musela jsem jim vysvětlit, že mají před sebou nejen budoucí slavnou archeoložku, ale i vynikající absolventku hotelové akademie. Baltazar jen prohodil, že toto vědět, tak do Lady přibalí frak po dědovi...

Odpoledne jsme prolenošili a probírali plány, co a jak budeme dělat. Jack si pouze vymínil, že si hned ráno zajede...ehm, nezajede, Lada je v lese...ukecá Michala, aby s ním zajel do nejbližšího foto-krámu, že přikoupí další paměťové karty, těch není nikdy dost. Bude přece fotit ve zhoršených světelných podmínkách, takže pro jistotu několikrát. Baltazar vytáhl blok a propisku a začal sepisovat, co mají a co by bylo vhodné ještě dokoupit popřípadě někde půjčit. Všem nám bylo jasné, že jakmile vlezeme do průrvy, všechny plány jsou na nic a budeme muset improvizovat.

Zeď

Dva dny nám trvalo opatrně vykutat železné tyče ze skály. Teda, nám... Kluci se snažili, střídali se u toho, protože tam bylo málo místa, já přihlížela a občas odběhla něco ukuchtit. Jen Jack si jednou po vydatném obědě povzdechl, že se asi už neprotáhne závrtem... Baltazar se bouřlivě rozchechtal a připomněl Jackovi jeho přítelkyni Wendy, která dokázala připálit i vodu na kafe.

Po vyjmutí poslední tyče jsem se honem cpala dopředu, aby mě náhodou nevynechali. Měla jsem pro to důvod - jako archeolog musím prostor prohlédnout, než ho civilové podupou. Nikdo mi nebránil, jen Jack mi vtiskl do dlaně malinký foťáček a Michal zvedl přenosný filmařský reflektor, lidově zvaný pětikilo.

„Michale, prosím tě, sviť na strop, ať je to světlo rozptýlené a odražené. Takhle na přímo je to brutálně přesvětlené, až z toho řežou oči.“

Michal poslušně otočil reflektor, světlo se rázem zmírnilo. Ne, že by tam bylo toho moc k vidění. Na podlaze nic až na návěje prachu a hlíny, na stěnách mimo již zmíněného nápisu také nic, akorát napůl zbořená zeď přehrazující cestu dál. Postoupila jsem o krok dále. To, co vypadalo jako zdálky jako lidské lebky, takto zblízka vypadalo poněkud podivně. Zdálo se mi, že nesouhlasí rozměry a poměry jednotlivých částí lebky. Pak jsem si při pokusu otřít čelo dala ťafku foťákem do čela. Rychle jsem začala fotit důležitá místa - díry po tyčích, nápis na stěně a hlavně pobořenou zeď. Zvláště jsem si dala záležet na lebkách, ty jsem vyfotila několikrát z různých stran.

Pak jsem odevzdala foťáček Jackovi a jala se zkoumat zeď a lebky. Zeď nebyla ničím zajímavá, někdo prostě kladl zhruba opracované kameny do vrstvy jílu s pískem. Něco však bylo divně. Dřepla jsem si na bobek před zdí a pozorně se zadívala na nerovné řady kamenů.

Michal ve vchodu neklidě přešlápl a pohnul s reflektorem. Stíny zavířily a mě bylo jasné, co mi chybí.

Tedy v tomto okamžiku přebývá.

Vrátila jsem se ke vchodu, pokynula Michalovi, aby zhasl světlo a posadil se vedle mě na přinesený špalek. Baltazar s Jackem stáli opodál a zvědavě po mě pokukovali.

„Nic není, jak má být,“ řekla jsem na úvod. „Tu zeď stavěli na etapy. Nejdříve to byla tak metrová zídka, jen aby se dovnitř nezatoulalo zvířectvo nebo malé děti. Je to vidět ve způsobu stavby. Bylo to stavěno z velkých kamenů a škvíry nebyly nijak ucpány. Pak asi o několik let později urychleně dostavěli zbytek a na hrubo zaplácali jílem s asi slámou nebo senem. Je to hrozně sflikované, jako by se něčeho báli. No, a v té nové zdi je ještě víc narychlo zaskládaná asi půlmetrová díra. A tu díru něco vyrazilo. Zevnitř. Na to dám krk!“

Posluchačstvu poklesla čelist.

„A co ty lebky?“ ptal se Jack.

„Jo, to je taky záhada. Lebka je tam jediná opravdová, další tři jsou napodobeniny. Ta jediná opravdová lebka byl buď mrzák, nebo to vůbec nebyl člověk. Lidská lebka má určitý tvar. Tato má větší mozkovnu na úkor obličejové části. Nosní otvor je víc roztáhnutý do stran a horní čelist je jako od šelmy. Dolní čelist jsem nenašla, možná bude o kus dál. Navíc, v té čelisti nejsou vidět žádné zuby. Buď je neměl nebo... Sakra, nevím!“

Takovou sbírku vykulených očí jsem viděla jen v jednou týdeníku v kině, kde ukazovali účinky přetížení během cvičení sovětských kosmonautů na centrifuze.

První našel ztracenou řeč Baltazar. Úplně zapomněl na to, že mi stále vyká a vypadlo z něj:

„A... Jani, jsi si jistá, že chceš v tom pokračovat?“ V očích mu přitom svítily jiskřičky zájmu.

Pohlédla jsem na ostatní. Vypadali... Dychtivě, jako když pes chytí stopu. A tak jsem dopověděla:

„Podívala jsem se přes tu zeď. Ještě asi dva metry pokračuje průrva rovně a mírně se zvedá. Pak je malá skulinka, odkud pramení potůček. A hned za pramenem se průrva prudce zvedá a zahýbá doprava. Jestli to chci prozkoumat? To si piš, že chci. Vy snad ne?“

Trojí zavrtění hlavou a halasné ujišťování, že je to také zajímá.

„No proto!“

Za zdí

Rozebírání zdi byla piplačka, ale museli jsme to dělat podle archeologických pravidel. Nejdřív Jack vyfotil zeď z různých úhlů. Poté jsem na kameny napsala pořadová čísla a znovu se fotilo. Chválabohu, že byla Lada zaparkovaná tak blízko. Jack občas odběhl do Lady k laptopu zkontrolovat nacvakané fotky. Byl by trapas vyfotit zeď, rozebrat ji a pak zjistit, že se fotky nepovedly. Popadané kameny jsem samozřejmě očíslovala též, v seznamu byl i slovní popis, kde se nacházely. Zlikvidovala jsem při tom pár pravítek i jeden svinovací ocelový metr. Kameny byly skládány ke zdi, kde jim nehrozilo poškození. Hned vedle byla hromádka jílové malty. Ven jsme je dávat nechtěli kvůli možné nepřízni počasí.

Konečně jsme všechny kameny odklidili a mohli jsme si vzájemně srovnat záda. To se dělá tak, že rovnaný si stoupne a dá si ruce na protilehlá ramena. Rovnající, doporučuje se silnější člověk, si stoupne těsně za rovnaného, obejme ho pod rameny a nadzdvihne ho. Zároveň se mírně nakloní vzad, takže rovnaný visí rovnajícímu přes pupek. Ozývá se u toho hekání rovnajícího, skuhrání rovnaného a lupavý zvuk srovnávaných obratlů. A jelikož se již připozdívalo, odložili jsme další zkoumání na další den. Nevím, jak kluci, ale já se těšila na sprchu a do postele. Byl to docela náročný den.

Druhý den ráno se u snídaně sešla tlupa marodů. Namožené svaly, vrzající klouby a ztuhlá záda, tak se to projevilo u mě. Podle vzhledu a opatrných pohybů na tom nebyli ostatní o moc líp. Ještě, že jsem taková hospodyňka a již večer, dokud jsem byla po sprše čilá, jsem si předpřipravila trochu sváteční a sytou snídani, takže dnes stačilo pouze osmažit placičky. Těsto přes noc krásně uzrálo a bylo úplně sametové. Na placičky přišlo, na co měl každý zrovna chuť - med, šlehačka, povidla, jahodová a nebo rybízová marmeláda. K tomu kakao. Jack si provokativně ohmatával bříško a Baltazar rovnou prohlásil, že by mě doma nechtěl, za chvíli že by neprolez nejen závrtem, ale ani normálním vstupem do Punkevních jeskyní. A musel by si zdvojovat lano k udržení bezpečnostního koeficientu. Michal neříkal nic, s plnou pusou se špatně mluví.

Po snídani nevypadal svět až tak špatně. Jak říkávala nevlastní babička, pořádný jídlo postaví na nohy i beznohého. Takže jsme se v dobré pohodě sešli u Lady a plni nadšení si začali chystat výbavičku. Najednou Michal zpozorněl. Lesem se od průrvy rozlehl dvojitý štěkot, následovaný dupáním a praskáním. Mířilo to naším směrem, takže jsme každý sáhl po něčem do ruky. Nevím proč, ale na mě vyšla polní lopatka. Nebylo jí však zapotřebí. Z podrostu vyrazili dva kluci, zoufale otáčejíc hlavu po psech. Nás si všimli, až když Baltazar chytil jednoho a Jack druhého.

„To jsou k nám hosti. Copak vy tady?“ zavrčel nevlídně Michal a mračil se jak čert. Kluci jen lapali po dechu a naprázdno otvírali ústa.

„Tak co, jste němí? Nebo vám mám pomoct?“ hromoval dál Michal.

„Já, tedy, ne já, ale Žanek Brabcůj...“ začal jeden, ale druhý ho nenechal domluvit:

„Pepane, drž klapačku. My jsme nechtěli, tedy chtěli ... jen nakouknout na ten poklad, co je ve skále...“

„Kdo vám co nakukal?“ ptal se už mírněji Michal. „Pusťte je, oni už nebudou utíkat. A kdyby, psi jsou rychlejší. Tak povídejte!“

Opět se prokázalo, že Einstein neměl pravdu s rychlostí světla. Drby a fámy jsou asi dva a půl krát rychlejší. Ve Vranově se povídá, že ona stoletá průtrž mračen spláchla kopeček a objevila se tajemná jeskyně. Jeden dědek si vzpomněl na vypravování jeho praděda, kterému to říkal zase kdosi ještě starší... Že kdysi dávno pukla skála a odhalila jeskyni divů. Nebo to měl být vchod do pekel. Každopádně se čekalo, až vypadneme, aby se lidi mohli jít podívat.

„Jak jste se to dozvěděli? Od nás to nikdo neříkal!“

Klasika. Zvědavej hajnej Robátko na posedu sledoval dalekohledem Anču Vejvodovou s Toníkem Juchálem, jak ze svých rodičů dělají prarodiče. Najednou se mu svezla ruka a čuměl dalekohledem přímo na jeskyni, jak se lopotíme s nějakými železnými tyčkami. Honem letěl do hospody pochlubit se, co viděl. Dál to jelo samospádem. S každým dalším vyprávěním přibývalo podrobností, nakonec už bylo jasný, že jeskyně je plná zlata, šperků a drahokamů.

Kluky jsme pustili, co taky s nimi. Ukázali jsme jim průrvu, že tam nic není, jen hromada kamení. A že hajnej kecal, až se mu od huby prášilo. Zejtra že zajdeme do Vranova ke starostovi, vysvětlíme situaci a pak se uvidí. Na další průzkum nebyla nálada. Zatracenej hajnej!

Ještě ten večer zavolal Michal jako posilu dva pracovníky jeho bezpečnostní služby. Přeci jen byl pozemek větší a jeden člověk se psem nemohl být všude. Takto bude jeden patrolovat u průrvy a druhý u stavby. Ubytovaní budou v buňce u vjezdu na pozemek. Já s Michalem musíme do Vranova.

Ráno se k nám přidal Baltazar s tím, že se s místním starostou tak trochu zná, jelikož poměrně nedávno zkoumali stav střešní krytiny Paulánského kláštera ve Vranově. To totiž musí dělat horolezci, normální pokrývač by spadl během pěti minut.

Setkání dopadlo dobře, pokecali jsme na dané téma, starosta byl ochota sama. Naplánovali jsme, že mu a několika radním předvedeme průrvu, dnes ale ne... Sekretářka mezitím sesmolila v textovém editoru T602 jakýsi pokus o vyhlášku zakazující jakékoliv akce o samostatný průzkum jeskyně z důvodů bezpečnostních a taktéž proto, že se jedná o soukromý majetek a archeologické naleziště, což dohromady dává možnost trestního stíhání osob tam vniknuvších. Starosta to celé musel přečíst natřikrát, než se v tom spletitém textu vyznal. Němě zalomil rukama, importoval ten skvělý text do Wordu, hodnou chvíli dělal všelijaké úpravy a než se sekretářka vrátila s kafem, měl už leták několikrát vytištěný. Vrazil jí to do ruky, ať to vyvěsí na obvyklých místech.

Návrat jsme stihli ještě před polednem, takže jsem nachystala malé občerstvení a chystali jsme konečně proniknout dále do průrvy. Vyrazili jsme jen nalehko, viz popis dříve. První Baltazar jako nejzkušenější, pak dokumentarista a světlonosič Jack, já a nakonec Michal, který na zádech táhl spojařský buben se sto padesáti metry důlní dvojlinky. Ta se od normální liší tím, že jeden pramen je napůl ocelové lanko, takže nejde jen tak lehce přetrhnout a zničit jako normální. Dvojlinkou proudilo takzvané bezpečné napětí 24 voltů. To člověka nezabije ani nezraní... Na doplnění počtu s námi cupitala na dlouhém vodítku Boaticela, zvědavá jako každá ženská.

Minuli jsme místo, kde byla postavena zeď, než jsme ji rozebrali. Minuli jsme trhlinku, odkud pramenil potůček a pomalu a opatrně jsme se vydali dále. Chodbička stoupala přibližně pod úhlem třiceti stupňů, žádný krpál. Problém byl, že se kroutila tak, že by si i užovka zlomila páteř. Skoro jsme se začali potit, když stoupání skončilo. Chodbička se i narovnala, takže jsme viděli dále než dva metry. Ne, že by bylo na co koukat. Tím hůř, protože chodbička končila asi po pěti metrech skalní stěnou.

Nevěřícné zírání přerušila Boaticela, kterou začalo něco velmi zajímat těsně u skalní stěny. Chvíli ji očichávala a pak udělala krok vpřed. Nastalo nevěřícné zírání, verze dvě. Pohled na půlku psa čouhající ze skály byl k nezaplacení. První se probral Jack. Okamžitě začal situaci dokumentárně fotografovat. Přitom se přiblížil ke stěně, ale když chtěl napodobit psa a projít falešnou stěnou, tvrdě narazil.

Dalším hmatovým pátráním, jelikož oči nás viditelně podváděly, jsme zjistili, že chodbička pokračuje dále, ale jen dírou o průměru necelého metru. Nastalo všeobecné přeskládávání báglů, Michal s úlevou odložil nyní už notně těžký spojařský buben se zbytkem dvoulinky. Jelikož budeme pokračovat dále napodobujíc Bo, přišly ke slovu chrániče kolen, loktů a silné rukavice. Také bágly se zmenšily. Baltazar se rozhodl nechat část vybavení na místě a vymínil si, že nepůjdeme moc daleko.

Za chvíli jsme byli připraveni jít dále. Baltazar zavelel:

„Na kolena!“

„... a štěkat!“ doplnil Jack a tímto vtípkem uvolnil poněkud napjatější atmosféru. Srdečně jsme se zasmáli, padli na kolena a vlezli do díry. Kupodivu, nebylo to tak hrozné, jak jsem očekávala. Chrániče kolen a loktů spolu s tlustými rukavicemi zabraňovaly nepříjemným nárazům končetin na skalnatý povrch. Jediným problémem byly bolest za krkem, když jsem se chtěla dívat přímo před sebe. Sklonila jsem tedy hlavu, aby svítilna čelovka osvětlovala zem jen kousek přede mnou. Nelezli jsme ostatně moc daleko. Neočekávaně jsem vrazila helmou do Jackova zadku.

„Co se děje?“ ptala jsem se. Odpověděl mi Baltazar:

„Díra tady končí. Ústí do nějaké větší prostory, ale není moc vidět. Musím si na to posvítit.“ Hrabal se přitom ve svém báglu. Pak se otočil na Jacka a zeptal se ho, jestli náhodou nebral tu speciální svítilnu. Nebral.

„Tu mám já,“ ozval se zezadu Michal. „Nechali jste ji ležet vedle díry, tak jsem ji vzal, kdyby byla potřeba. Posílám ji dopředu.“

Ještěže jsem občas chodila cvičit a na jógu. Někdy si to zkuste, v úzké prostoře vkleče na všech čtyřech natáhnout ruku tak daleko, abyste dosáhli na podrážky svých bot. Podařilo se mi svítilnu převzít, neupustit a podat dopředu Jackovi. Pak se vpředu rozjasnilo.

„Je to dobrý,“ hlásil Baltazar. „díra ústí do další jeskyně, asi metr a půl nad podlahou. Lezu dolů, Jack mě bude jistit špagátem. Musím to vzít hlavou napřed, tady se neotočím.“

Baltazar prolezl dírou, bylo slyšet zaklení, žuchnutí a pokračování hlášení:

„Jsem dole. Je tu sucho, docela tep... Proboha!“ zajíkl se uprostřed slova.

Nastala vřava. Všichni jsme se zvýšenými hlady dotazovali Baltazara, co se tam, ksakru, děje?

Po chvíli Baltazar odpověděl stísněným hlasem, jako kdyby byl v šoku:

„Vlezte všichni sem, jinak neuvěříte...“

Stanice

Shromáždili jsme se kolem Baltazara, který vytrvale svítil čelovkou na stěnu vedle díry.

„Tak co?“ zeptal se Jack.

Baltazar se beze slova otočil do prostoru a rozsvítil speciálku. My ostatní se také otočili a chvilku vstřebávali nečekaný výhled. Světlo osvětlilo středně velkou jeskyni. Teprve další pohled nás vyvedl z omylu. Nebyla to jeskyně. Žádná jeskyně nemá tvar kulového vrchlíku o průměru dvaceti metrů a výšce sedmi metrů. Žádná jeskyně nemá prostředek zabarikádovaný namodralou kruhovou stěnou, která dosahovala od podlahy až po strop a zabírala půlku... čeho, když ne jeskyně? Dómu? Něco jako malý pavilón Z na brněnském Výstavišti. Naprosto konsternovaný Michal se otočil ke mně a zeptal se:

„Jani, co to je?“

Jako kdybych snědla veškerou moudrost vesmíru a věděla odpověď na všechny otázky.

„A jak to mám asi vědět? Jsem tady poprvé, stejně jako ty a ostatní. Ale předpokládám, že je to to, co vyděsilo autora nápisu v průrvě.“

Jack, který mezitím obcházel dóm, doprovázen Bo, a fotil jako o život, najednou zavolal:

„Pojďte všichni sem! Našel jsem dveře!“

„Hlavně je neotevírej!“ zařval Michal na Jacka.

„Pozdě...“

Doběhli jsme bez dechu k Jackovi. Stál jako neviňátko přede přivřenými dveřmi, zapuštěnými do skalní stěny. Michal mu hrozně vynadal, že tak riskoval. Pak proslovil menší přednášku o bezpečnosti. Na závěr se otočil ke mně:

„Vezmeš si od Jacka foťák a půjdeš... Kam jdeš, ještě jsem nedomluvil! Chci říct, že půjdeš druhá, hned po mě. Pak Baltazar, ten měl dneska šoků dost. A neposlucha Jack půjde poslední a bude se pečlivě starat o Boaticelu. Jasný?“

Za přivřenými dveřmi byla krátká chodbička, ukončená stejnými dveřmi jako byly tyto. Michal stiskl podivně tvarovanou kliku a pomaloučku dveře otevíral. Nic se nedělo, dveře dokonce ani nezaskřípěly, Michal si od Baltazara vyžádal tu jeho speciální baterku a rozsvítil ji. Světlo se ztratilo v temnotě, jen kdesi v dáli se modře blýsklo, jako by se odrazilo od modré stěny..Zatahala jsem Michala za rukáv:

„Prosím tě, posviť mi sem, nějak mi blbne čelovka a přestává svítit.“

Poslušně zamířil světlo tam, kam jsem ukazovala. Hned vedle dveří byl plytký výklenek a tam ty úplně nejobyčejněji vypadající vypínače. Skoro přesně takové, ale plastové, jsme měli v domečku. Tyto vypadaly jako vystouplé čtverce z matného zlata. Michal si je zblízka prohlížel, a pak se opatrně toho prvního dotkl rukou v rukavici. Rozsvítilo se světlo v chodbičce, kterou jsme přišli. Zároveň se tvar vypínače změnil ze čtverečku na kolečko. Takže je to dotykový spínač. A už víme, jak rozeznat zapnutí a vypnutí.

Stejně pomalu a opatrně se Michal dotýkal ostatních vypínačů. Strop začal postupně zářit téměř slunečním světlem. Teprve nyní jsme mohli ocenit velikost prostory, ve které jsme se ocitli.

Jak ten vedlejší dóm připomínal menšího brášku pavilonu Z, tak tento byl jeho obrovitánským obrazem. Stometrový pavilón Z by se sem vlezl několikrát. Strop byl také podstatně výš a prostřední stěna také odpovídala velikosti tohoto Dómu.

„Nevšimli jste se někdo, jestli podobné vypínače nejsou v chodbičce a ve vedlejší místnost?“ ozval se Baltazar. „Mohli bychom si rozsvítit všude a šetřit baterky v čelovkách. Máme sice náhradní sady, slečně Janě je hned vyměním, ale šetřit bychom je mohli. A vůbec, slíbili jste jen malý kousek cesty od odložených věcí. A ještě dodatek, je půl desáté, je na čase zalézt do postelí. Zítra je taky den.“

Když to takhle Baltazar připomněl, všech se zmocnila příšerná únava. A to nás čekala celá cesta, kterou jsme dnes prošli. Ani pořádně nepamatuji, jak jsem se do té postele dostala. Podezřívám Michala, že mě poslední kus cesty nesl...

Ráno, dá-li se tak nazvat čas od půl jedenácté dále, jsme se postupně slezli v kuchyni. Já jakožto kuchařka jsem byla mimo, takže se podávaly včerejší rohlíky, sýr, salám a podobně. K pití minerálka ze špajzu. Chvíli jsme žmoulali krmi, zírali jsme na sebe, až ticho prolomil Michal:

„Co teď? Půjdeme prozkoumávat ... Co jsme to vlastně včera našli?“

„Já tedy nevím,“ ozvala jsem se, „ale v souvislosti s tou tajemnou lebkou to vypadá jako, nesmějte se, něco mimozemského. Je to takové opuštěné, jakoby zakonzervované. Být to pozemská tajná vojenská základna, tam by řvaly alarmy dávno před tím, než bychom tam vlezli.“

Jack jen přikyvoval a Baltazar dodal:

„Měli bychom dát vědět klukům do Brna. Je to přece jen jejich pozemek.“

To bylo asi jediné řešení, které se dalo ihned akceptovat i provést. Rozhodl Michal, protože měl dostupné auto. Lada byla s nemalými obtížemi zaparkovaná v lese. Já bych ho měla doprovázet, zatímco Jack s Baltazarem měli hlídkovat u průrvy. Bezpečáci se psy ohlídají zbytek... Za půl hodiny jsme sedali do auta. Po původní ospalosti nebyla ani stopa. Člověk by neřekl, jak pomůže adrenalin společně se studenou sprchou.

Když jsme projížděli Vranovem, Michal prudce zabrzdil a začal otáčet auto do protisměru. To mě vytrhlo z přemítání nad tím, jak to asi přijmou bráchové. Nevěnovala jsem tudíž pozornost, co se děje, takže jsem se citelně uhodila do hlavy o boční sloupek.

„Ježiš, Michale, co blbneš?“

Michal neodpověděl, ale zabočil na parkoviště před Obecním úřadem. Teď jsem poznala důvod Michalova chování. Na parkovišti stála známá Felda a vedle ní Vašek s Honzou ve vzrušené diskuzi se starostou. Všichni se po nás ohlídli, když jsme se skřípěním brzd zastavili vedle nich.

Vašek, hned jak mě uviděl, vypálil otázku:

„Co je na tom pravdy, že jste objevili jeskyni plnou zlata a drahokamů?“

„Kdo ti takovou blbost nakecal? Nebyl to nakonec zdejší hajnej Robátko? To je zdejší šmírák. Já jsem docela ráda, že v koupelně není okno. Nedávno něco takového rozhlašoval ve zdejší hospodě. Včera jsme tady byli popovídat si s panem starostou.“

„Jo, to byl on. Volal nám včera večer a prohlašoval, že nás udá, když se s ním nerozdělíme. Poslali jsme ho do, ehm, kam patří.“

Starosta zrudl jako rajče:

„Já toho idiota osobně zaškrtím! Jemu nestačí, že tady pobláznil spoustu lidí, Celý včerejší odpoledne jsem odpovídal na stupidní dotazy místních! Hned zítra... Ne, hned poletí! Já mu dám zlatou jeskyni. Já mu dám vydírání!“

„Možná by nebylo od věci pohrozit mu trestním stíháním za šíření poplašné nepravdivé zprávy podle §199 Trestního zákon 140/1961 Sbírky,“ nezapřel se v Michalovi bezpečák. Pak se obrátil na Vaška s Honzou: „Ale je dobré, že jsme se s vámi potkali. Právě jedeme za vámi.“

Pan starosta nastražil uši:

„Smím vědět, o co jde dnes?“

Michal ho zpražil pohledem, ale promluvil úplně klidně:

„Bohužel, pane starosto, je to naprosto soukromá věc. Týká se to tady slečny Jany.“

Starosta se zatvářil kysele a zmizel za dveřmi. Za ním se ještě neslo „A nezapomeňte na toho mizeru Robátka!“

Sešli jsme se se zbytkem včerejší výpravy u Lady zaparkované v lese a posedali na přinesené špalky.

Začala jsem rozebíráním zdi. Trvalo mi skoro hodinu, než jsem vše vypověděla. Jack podpořil moje vyprávěním podrobnou dokumentací, předváděnou na laptopu. Bráchové na mě hleděli zpočátku nedůvěřivě, ale fotky je přesvědčily. Pak měli spoustu otázek. Nakonec zbyla jediná, zato však kardinální otázka:

„Jak se zachovat vůči okolnímu světu?“

Shodli jsme se, že nejlepší bude nikomu nic neříkat a zkoumat dále. Možná je to přeci jen nějaké opuštěné armádní zařízení, tomu ale nikdo doopravdy nevěřil. Až najdeme něco skutečně důležitého, co ovlivní celý svět, pak teprve... Ale to se uvidí až časem. Povšimněte si, že jsme použili formulaci »Až«. Byli jsme si tak jistí...

„A co s hajným Robátkem?“

„Nic. Ten si naběhne na vidle sám. A když bude dělat problémy, vytáhneme na něj paragrafy, co říkal Michal.“

„Tak jo. Je mi ho skoro až líto, mizery.“

Bráchové zůstali na oběd. Už dávno věděli, že pokud mám chuť a čas, tak se gurmetské restaurace mohou jít zahrabat. Po obědě pak odjeli s tím, že se musí ještě stavit u Pepka a vše mu vylíčit. My jsme se usadili před domkem na sluníčku a dohadovali se, jak co nejlíp zabezpečit při dalším průzkumu. Přeci jenom každodenní štrapáce z domečku k Ladě, od Lady k průrvě a průrvou do dómů není to pravé libové. Domluvila jsem s Michalem nájezd na Sport&Camp obchod v Brně a Baltazar s Jackem nám to odsouhlasili lehkým chrápáním, jak je ten oběd zmohl. Když jsme odcházeli k autu, Baltazar se vymrštil z křesílka a zastavil nás připomínkou k věci:

„Hele, neblbněte, nic nenakupujte. Podle umístění dómů by je měli dřív či později navštěvovat i lidé. A ti si občas potřebují odskočit nebo umýt ruce, ne? Takže by tam mohly být mimo jiné i pozemské toalety. Však jsme zatím nic neprozkoumali, ani tu spojovací chodbičku, kde je nejlogičtější umístění!“

Což byl pádný argument. Vzbudili jsme Jacka, že na spaní bude mít celou noc. Vzhledem k pokročilé hodině jsme dnešní průzkum odložili na druhý den. Dnes si pouze sbalíme bágly, ať se zítra nezdržujeme. A co s načatým večerem? Mohli bychom se stavit ve Vranově v hospodě, kluci mají chuť na pivo a flaškový není to správné. Navíc okoukneme situaci, jaká panuje mezi lidem nálada a zkusíme vyvrátit Robátkovy bludy.

Večer v hospodě se vydařil. Místní nás uvítali vcelku klidně, sem tam zazněla polohlasná poznámka a jinak nic. Nálada se poněkud uvolnila, když dorazil starosta. Sice se ve dveřích trochu zarazil, ale poté srdnatě vstoupil do jámy lvové. Stavil se nejdříve u našeho stolu, pozdravil nás, postěžoval si, že toho Robátka nahání celej den a nic a odešel ke stolu štamgastů. Ti se okolo něj shlukli a začali ho zasypávat otázkami. Starosta v klidu dopil první pivo a pak vstal a prohlásil:

„Zmlkněte, přednesu projev. Toto jsem měl udělat už dávno. Že máme nové sousedy po tom panu pseudopodnikateli, to víte už dva roky. Že tam byl zanedbán archeologický průzkum, to se ví také. Dnes tam roste stavba docela pěkného domečku. To ví každý, kdo jde okolo. Co nám uniklo je skutečnost, že archeologický průzkum pokračuje i nadále. Po nedávné průtrži mračen se objevil další archeologicky zajímavý nález. A co udělá každý archeolog? Jde ji prozkoumat! No a občas se najde nějaký idiot, který se chce zviditelnit a začne fantazírovat. Navíc je to šmírák, který sleduje vaše děti, jak z vás dělají babičky a dědečky. Jo, Juchále, o tvým synovi mluvím! Takže je přivítejte, vždyť jsou už skoro místní.“

Hospoda tiše naslouchala, ani nedutala. Když starosta domluvil, štamgasti se chvíli na něčem domlouvali a pak jeden zamířil k nám.

„Já su ňákej Juchál, mojho synka ten debil hajnej šmíroval. Ja se jdu za všecky naše vomluvit, jak nás hajnej zbuntoval vohledně toho pokladu. My to mezitím víme už od mladého Brabce, jak ste ho chytli u tý jeskyně. I po vejprasku mlel furt o tom, že hajnej kecal a v jeskyni sou jen nějaký šutry. A tímto vás zvu k nám ke stolu, abyste líp zapadli.“

Přesedli jsme si a začali jsme se družit. Já jsem hned z počátku musela odmítnout houf přípitků, že téměř nepiji. Nakonec jsem si symbolicky připila vodkou se starostou jako s představitelem obce. I tak mi někdo do koly vpašoval koňak, ale nějak mi to přestávalo vadit. Když jsme byli v nejlepším, Juchál si stoupl a zařval na celej sál:

„Hej, Robátko, pojď nám povykládat vo Zlatý jeskyni! Nebo vo tom, jak mi špízuješ syna! Anebo tu O červený Karkulce, tu sme dlouho neslyšeli!!!“

U výčepu stál zaraženě kdosi v zeleným hubertusu a tvářil se, jako pastor v bordelu. Nevím, co to do mě vjelo, ale také jsem vstala a zařvala na celej sál:

„Hele, Robátko, ještě jednou mě budeš špizovat, když se převlíkám, tak ti takovou ubalím, že druhou chytneš o strom!“

Hospoda zařvala smíchem. Robátko zrudnul jak záře nad Kladnem a urychleně vypadl z hospody. A my jsme měli ten večer grátis, naši útratu zatáhl starosta se štamgastama. Takže, když nás hospodskej o půl jedný vyhazoval, byla spokojenost na všech stranách.

Přes pozdní návrat jsme byli ráno o půl deváté čilí jako rybičky. Rychlá, ale vydatná snídaně, obědový balík a byli jsme připraveni na odchod. Zastávka u Lady, trochu přeskládávání báglů, přeci jenom zásoby na jeden den jsou větší než nějaká prťavá svačinka. Dnes se i ta cesta jeskyní zdála kratší. V Malém Zetku (pojmenovali jsme dómy podle pavilonu Z na brněnském výstavišti jako Malé a Velké Zetko) rozsvítil Baltazar oblíbenou speciálku, díky čemuž jsme ihned našli Jackovy dveře. Vedle dveří žádné vypínače nebyly, zato na druhé straně dveří, v chodbičce jich bylo několik. Michal si oblékl rukavici, co kdyby, a začal se jich postupně dotýkat. Hned prvním vypínačem rozsvítil světlo v chodbičce, takže mohl Baltazar zhasnout speciálku. Další čtyři vypínače ovládaly světla v Malém dómu. Pak byly dva větší, které neměly žádný okamžitý účinek. O kus dál, na boční stěně, byly tři trochu odlišné vypínače. Nebyly matně zlaté, ale stříbrné. Po stisku prvního odjel kus zdi do strany a odhalil další místnost. Jack, který se do té doby o tu zeď opíral, vyjekl překvapením a doslova po hlavě do té místnosti vpadl a hned hlásil:

„Hurá, našel jsem hajzlík! Právě včas!“

Michal, který chtěl vyzkoušet další vypínač, strnul a zavrčel něco v tom smyslu, že to Jack s tou ledabylostí přehání. Též Baltazar si přisadil a zavolal na Jacka:

„Jsi si jistý, že nesedíš na dámském záchodě? Pozor na odstraňovač vložek!“

„Žádný červený tlačítko tady není!“ volal Jack v odpověď.

„Jan aby to již nebylo zautomatizovaný,“ nedal se Baltazar.

Potichu jsem se zeptala, na co narážejí. Je to sprostší vtip:

Chlap sedí na záchodě a na stěně jsou tři tlačítka, u toho posledního, červeného je poznámka Pouze pro ženy. Chlap si říká, že je vyzkouší. První ho omyje vlažnou vodou, druhé ho osuší teplým vzduchem. Co můžou mít ženy navíc, myslí si chlap a zmáčkne to třetí tlačítko. Strašná bolest, až omdlí. Probudí se v nemocnici a doktor říká: Chlape nešťastná, proč jste mačkal ten odstraňovač přischlých vložek?

Srdečně jsem se rozchechtala. Ten si musím pamatovat! Z místnůstky se ozvalo spláchnutí a Jackovo varování:

„Teď sem chvíli nechoďte, než se to vyvětrá. Jinak, pro informaci, je tu záchod, vana, sprchový kout, umyvadlo a cosi jako malej podivnější záchod, jestli to není ten, ehm, jak se to jmenuje...bidet. Cáká, je to on. A zrcadlo přes celou stěnu. Já jsem tak krásnej!“

Michal počkal, až se Jack na sebe vynadívá a vyjde opět na chodbu. Pak se teprve dotkl dalšího tlačítka. Ozvalo se tiché šumění a pohnul se vzduch.

Poslední tlačítko. Na protilehlé stěně se objevil vchod do další místnosti. Společně s Baltazarem jsme neohroženě vešli dovnitř. Společně jsme také zalapali po dechu.

Místnost sama byla kombinací čekárny s kuchyňským koutem a s několika pohovkami. Příčina lapání po dechu však bylo okno. Tedy, okno... Byla to vlastně velkoplošná obrazovka velikosti třídílného okna. To, že byla necelé tři centimetry tlustá, nebylo hlavní příčinou lapání po dechu. To hlavní byl výhled.

Nebyla to fotka. Před oknem přeplachtilo cosi jako lehce opeřený netopýr. V pozadí bylo vidět město. Vysoké věžovité budovy, široké silnice, štíhlé mosty. V dálce za fialovým oceánem zapadalo načervenalé slunce, zatímco druhé, zářivě bílé až do modra stálo stále dost vysoko na zelené obloze.

„Už jste se vynadívali? Že byste uvolnili vchod, aby i ostatní soumaři mohli shodit náklad!“ ozval se za námi Michal. „Na scifárny se můžete dívat později.“

Uvědomila jsem si, že mám stále na zádech těžkej bágl, který po Michalových slovech ztěžkl ještě víc. S úlevou jsem ho shodila a konečně se mohla narovnat a protáhnout. Pak jsem se teprve pořádně rozhlédla kolem sebe.

„Hele, máme základnu! Dokonce si budeme moci vybrat, kde kdo bude spát! Je tu šest pohovek na nás čtyři. Koupelna jen přes chodbu. A jako zlatý hřeb i kuchyňský koutek. Zdali funguje?“

Doprovázena Jackem jsem se šla podívat blíž. Pár skříněk, malý dřez, něco, co připomínalo sporák, ale bylo to z černého skla a plotny byly namalovaný na něm. Plastová krabice mikrovlnky s průhlednýma dvířkama, možná i gril. Větší bílá plechová skříň s držadlem, asi lednička. Na nic jsem zatím nesahala, vědoma si Michalovy pozornosti. Pak se ozval Baltazar.:

„V každém pořádném scífku, které jsem četl, byl kuchyňský procesor. Stačilo na klávesnici zadat, co chcete a vzápětí se to za dvířky objevilo. Našli jste něco takového?“

„Zatím ne. Taky nechci do všeho vrtat. Jsem kuchařka, ale ne technik. A jestli máš hlad, vem si z báglu řízek. Chleba a okurek by tam měl být také.“

Najednou jako by se něco změnilo. Pozorně jsem se rozhlédla kolem sebe. Už vím. Na okenní obrazovce byl jiný výjev. Na normálně modrošedým oceánu plula loď. Vlastně neplula. Vznášela se kousek nad hladinou. Žádný cákání jako u vznášedel, jen malé pohupování. Na to vše dohlíželo stádo měsíčků v různých fázích.

Vedle obrazovky seděl Michal a něco vyťukával do malé klávesnice. Výjev se zase změnil. Poušť, savana, řeka, město, jiné město, měsíční krajina...

„Stop!“ zařval najednou Jack a ukazoval klepajícím se ukazovákem na obrazovku, kde byla jakási skála se šplhajícími človíčky.. „Tam to znám! To je cvičná skála, Dráteničky! Tam jsem se učil lézt po skalách.“

To nás všechny zaujalo. Takže to nebyl scifi film, ale záběry ze skutečnosti. A nejen ze Země. To také znamenalo, že je stanice stále funkční...

Podivuhodnosti

Nastěhovali jsme se do odpočinkové místnosti. Kluci to měli jednoduché, vybalili spacáky a pohodili je na pohovky. Aby mě to nebylo líto, vybalili i můj spacák a nechali mě vybrat, na kterou pohovku ho mají pohodit. Já zatím vybalovala proviant a skládala do skříněk. Michal mi pomáhal, opatrně otevíral skříňky, vědom si vlastní přednášky o bezpečnosti. Nakonec zkusil otevřít i tu bílou skříň s držadlem. S ním musel chvíli všelijak kroutit, motat a mačkat, než našel způsob otevírání: zatlačit, trochu nahoru, povolit, ještě kousek nahoru a zatáhnout k sobě. Otevřel dvířka a koukal na dvoje dvířka nad sebou, jako u normální pozemské lednice - malá dvířka nahoře, větší dole. Na příčce mezi nimi dva stříbřité kvádříky vypínačů. Chvilka zkoušení, chvilka napětí a... Bingo. Lednička začala pomalu chladit, v mrazáku byl mráz prakticky okamžitě. Asi nějaká nová technologie, ne jak tomu je u nás doma, kdy mrazák začne mrazit v řádu hodin. Mezitím zmizel Jack v hygienickém kabinetu, dle vlastních slov nenašel toaletní papír, když to nutně potřeboval, tak se provizorně utřel do papírového kapesníku, ale asi ne dokonale.

„Ten Jack je hroznej! Podrobnosti si mohl ušetřit. Teď, prosím, prozkoumej ještě tu divnou sporákovou desku, a budu spokojená.“

Michal se pustil do zkoumání, načež začal vypravovat:

„Tak tohle je kus techniky přestěhovaný z průmyslu do kuchyně. Říká se tomu indukční nebo varná deska a používá to indukční ohřev. Pamatuješ, jak se Vaškovi vybila baterka ve Feldě? A na potvoru v sobotu odpoledne, když jsou všechny obchody zavřený? Musel ji vymontovat a vrazit do nabíječky, Tak toto je něco podobného jako ten kus železa a drátů, který převáděl 220 na napětí baterky. Ten se hřál nějakými ztrátami při tom přenosu. Tady je to dovedené k dokonalosti, že se tím přenosem ohřívá jen dno železného hrnce a nic jiného. Žádné teplo bokem, navíc se ten ohřev dá velice přesně regulovat, prý s přesností na stupně.“

„Jak to všechno víš?“

„Před pár lety jsme hlídali vilu jednomu zbohatlíkovi. Ten musel mít vše nejnovější a nejlepší. Takže si nechal předělat v celé vile okna a dveře na plastová. My tam hlídali, aby mu do toho baráku nikdo nelez, když je bez dveří. Měl báječně vybavenou kuchyň, bohužel měl za ženu opravdovou a nefalšovanou blondýnu. Jinak to byl pohodovej chlápek, kterému ty peníze nevlezly na mozek. Občas jsme si sedli do pergoly a pomlouvali svět. Taky vykládal o manželčiných kuchařských příhodách. Dostala k svátku báječnou nerezovou varnou konvici. Radovala se! Pak přišla a nadávala, že koupil šmejd, že se to na sporáku rozteklo... No a ten měl mezi prvními tu varnou desku, tehdy za ni dal nějakých 80 tisíc. Poučil manželku, jak se s tím pracuje, čistí a společně si to vyzkoušeli. Pak jednoho dne došel domů, manželka seděla v obýváku v křesle, obvaz na hlavě, na ruce a levou nohu položenou na taburetu, aby vynikl nádherně zafačovaný kotník. Chtěla sundat nějakou kýčovitou vázičku z vršku kuchyňské linky, tak si přitáhla židli, ze židle si stoupla na linku a jelikož stále nedosáhla na vázičku, dělala krok vlevo, přímo doprostřed té desky. Říkal, že se bál jít podívat do kuchyně, jak to tam vypadá. Nakonec to vzdal, zakázal jí přístup do kuchyně a najal pomocnici do domácnosti, také absolventku té hotelové školy.“

Mezitím se vrátil Jack z hygienického kabinetu, usměvavý a spokojený. Byli jsme všichni a mohli vyrazit. Naplánovali jsme pořádnější průzkum Malého Zetka. A Michal dodal, s pohledem upřeným na Jacka:

„A žádný otevírání neznámých dveří!“

Rozdělili jsme se do dvojic, já s Baltazarem, Michal jako dohled nad Jackem a pustili se podél stěn. Jen jsme osaměli se Baltazar zastavil a obrátil se na mě s otázkou:

„Hele, Jani, nevykládej si to špatně, ale já se musím zeptat. Jak jste na tom s Michalem? Já vím, je mi po tom houby, ale znám Michala již dlouho, ale tak spokojeného a vyrovnaného si nepamatuji. Máš s tím co do činění?“

Zamyslela jsem se, co odpovědět. Nakonec proč neříct pravdu? Člověk si aspoň nemusí pamatovat, co kdy komu řekl:

„Je to trochu složitější. Mě se líbil už od základky, chodil o ročník výš. Pak jsme na sebe jednou náhodně narazili, když jsem na střední pomáhala na vykopávkách, asi od té chvíle je to vážnější. To, že jsem ho před dvěma roky našla tady, byl docela šok. Do plusu, podotýkám. Hned jak byla příležitost jsme si vyjasnili vztahy. On byl kupodivu ještě svobodný. Tak nějak jsme se dohodli, že nejdůležitější je, abych si splnila svůj sen. Takže se svatbou a podobnýma nesmysly počkáme, až dokončím školu. Má mě poměrně jistou, proto je asi tak spokojený. A víš, že přesně na tohle se mě zeptali bráchové, když dojeli na inspekci? S řešením byli naprosto spokojeni... A dál se už neptej, to už jsou soukromé věci.“

Na Baltazarovi bylo vidět ulehčení, jak mu spadl »šutr z hercny«, jak se tomu říká u nás. A tak jsem dodala:

„Ale na svatbu budeš pozván mezi prvními, pokud si tě Michal nevybere sám jako svědka.“

Baltazarův úsměv byl nefalšovaný. Mám ráda okolo sebe spokojené lidi. A tak jsme pokračovali ve zkoumání skalní stěny. Nic mimo dveří do chodbičky jsme nenašli. Michal s Jackem byli úspěšnější. Všiml si toho vlastně Michal, jako bezpečák má cit pro detaily. V jednom místě měla stěna trochu jinou barvu, jako ve starých bytech pod obrazy. Když se té skvrny dotkl, ozvalo se uširvoucí zaskřípění. To už jsme doběhla i já s Baltazarem, aby nám nic neuteklo. Skvrna plynule přešla do prohlubně s již známými vypínači. Hned vedle prohlubně se začala modrá stěna krabatit a posunovat, až z toho byl zajímavě tvarovaný portál, akorát místo dveří byla jakási šedivá plocha, která vypadala jako mlha. Váhavě jsem natáhla ruku, ale to už mě Michal táhl pryč.

„Jano, nezlob se, občas se chováš jako dítě. Bez jištění, bez ponětí, co to udělá se chceš po hlavě vrhnout do průzkumu.“

Styděla jsem se. Já budoucí archeoložka, a chovám se jako blbá blondýna...

Pak se od portálu ozvalo melodické zazvonění, načež se stěna začala rovnat, až byla neporušená. Též prohlubeň zmizela a zůstal jen flek na zdi.

Vrátili jsme se do čekárny. Výjev na obrazovce byl už zase jiný, asi se zase začaly střídat automaticky. Proniknout do tajů ovládání bude oříšek. Zatím byl na obrazovce poměrně idylický záběr na houfec slepic. Teprve při důkladnějším pohledu bylo vidět, že slepice má šest nohou a zobák vypadal nebezpečně jako nástroj na proklovnutí tankového pancíře. Michal se zahloubal do ovládání obrazovky, Jack s Baltazarem kontrolovali po několikáté horolezecké vybavení a já sebou plácla na pohovku a tupě čuměla do stropu. Co taky jiného dělat? Malé zetko máme prohlédnutý, ten portál musí počkat, až budeme pořádně zabezpečeni a připraveni ho prozkoumat. Velké zetko je obrovské, to budeme zkoumat tejden. Mezitím musíme pro zásoby, sama určitě nepůjdu, vyžádám si Jacka. Michal si oddechne, že ho nemusí hlídat. Pomalé úvahy přerušil výkřik:

„Heuréka, nebo co to ten Archimédes vykřikoval! Dámo a pánové, račte sledovat.“

Sklonil se nad ovládáním a začal zuřivě datlovat do klávesnice. Objevily se zase Dráteničky, tentokráte k večeru. Pak se obraz rozjel, jako kdyby byla kamera na vrtulníku. Na dohled se objevila vesnice. Jemným poťukáváním se Michalovi podařilo zobrazit ceduli s názvem obce: Sněžné. Další let, tentokrát už rychlý. Mihlo se několik vesnic, pak větší vodní plocha.

„Teď se ukáže, jaký jsem navigátor. Tohle by měla být přehrada Křetínka u Letovic,“ ozval se Michal. A kamera se skutečně přehoupla přes kopeček. Ukázala se železniční trať, nádraží, na nádražní budově visela cedule s nápisem Letovice.

„Dobrej, umí!“ ozval se Baltazar. A Jack dodal:

„Ještě kousek a budeme ve Vranově.“

„A kam si asi myslíš, že směřuji?“

Chvilku jsme letěli podél trati za městečkem, až nám trať v údolí před Adamovem zmizela v tunelu. Odbočili jsme nad les, pár kopců a byli jsme doma. Byla krásně vidět motokrosová trať a přes silnici odbočka, železná brána a za ní dva rozčilení psi s psovodama. Měli proč. Před branou stála dvě policejní auta, vedle nich naše Felda, Vašek s Pepkem stáli před branou a cosi s policií řešili. Nakonec jedno policejní auto s posádkou odjelo, do druhého si pohodlně sedli dva policisté a čekalo se. Vašek se prosmýkl branou, zatímco Pepek se uvelebil ve Feldě. Bylo vcelku jasné, že policie chce dovnitř, bráchové ji nechtějí pustit a tak si část policistů jela pro nějaký soudní příkaz. Michal zavelel:

„Konec flákání, pobrat důležitý věci, většinu tady necháme a klusem zpátky z jeskyně. Toto vypadá jako nějaké udání. Schválně, že uhádnu od koho bylo?“

Nikdo se s ním nepřel, hodili jsme si poloprázdný bágly na záda, pozhasínali, pozavírali vchody a urychleně se vydali na zpáteční cestu.

Udání

S Vaškem jsme srazili v jeskyni. Sice na nás vytřeštil oči, ale hned vyhrkl:

„Vás zrovna sháním. Policajti mají na vás udání, že zatajujete vzácný archeologický nález, že ho chcete vyvézt za hranice a výhodně zpeněžit. Naštěstí se nejdříve zeptali nás! Kdyby jeli přímo sem, bylo by to horší. Další klika byla, že jste se zrovna vraceli.“

Michal jen zavrčel:

„Houby náhoda. Viděli jsme situaci před branou, tak jsme všeho nechali a klusali zpět. Ale teď potřebuji sehnat ze stavby kus cementu, vy byste mohli sehnat pár šutrů. Potřebuji zazdít kus chodby.“ otočil se a odběhl.

„Jak jste nás mohli vidět? Vždyť jste byli kdesi ve skále...“

„To je na delší povídání, popřípadě i ukázání. Na to teď není čas!“ odbyla jsem ho. „Až se zbavíme policajtů a Robátka, všechno ti ukážeme. Teď musíme najít nějaké kameny na zazdění chodby.“

„Vždyť to bude vidět! To nemůžete utajit!“ remcal Vašek, ale už ze země doloval krásně hranatý šutr.

„Existuje tam jedno úzké místo, které je navíc schováno za jakýmsi hologramem, který zobrazuje skálu. Když se to postaví těsně za ním...“

A už se vracel Michal, v kýblu kus betonové malty. Pochválil hromádku kamenů, dva vzal do druhé ruky a zmizel v jeskyni. My jsme si rozebrali zbytek kamenů a šli jsme za ním. Chudák Vašek na vrcholu stoupání funěl jako lokomotiva, ale neopozdil se. Akorát zíral, jak Michal strká ruku s omaltovaným kamenem přímo do skály. Vašek si vzpomněl na praxi, kterou vykonával o prázdninách při studiu stavební průmyslovky, bez ohledu na civilní oděv přiklekl vedle Michala, osahal maskovanou díru a začal mu pomáhat ve zdění. Během deseti minut byla díra zazděná, nikde nic nekoukalo mimo clonící hologram. Nebylo poznat nic ani zblízka, ani z dálky. Urychleně jsme posbírali zbytky a vraceli jsme znovu do jeskyně. Michal šel uklidit kýbl, my ostatní jsme začali v jeskyni sestavovat vzorné archeologické pracoviště. Jack s Baltazarem umísťovali světla, já očíslované kameny. Několik popsaných papírů, nákresy a podobně.

Další tři hodiny jsme simulovali práci. Nervy napjaté, divoké představy, co bude... Pak jsme se dočkali. Bylo slyšet přibližující se hlasy, z nichž nejvíc vynikal pisklavý hlásek mohutně si stěžující, že „Aspoň pořádnou cestu jste mohli udělat!“. Jak se ukázalo, pisklavý hlásek patřil šéfovi toho policejního uskupení.

Rychle jsme se přeuspořádali do vzorového archeologického výzkumu. Baltazar stál na štafličkách a pečlivě obkresloval nápis pod stropem. Já trůnila na trojnohé židličce, v ruce třímala jeden z očíslovaných kamenů a přes lupu ho zkoumala. Nade mnou stál Jack a pečlivě fotil, co s tím kamenem. dělám. Vtom zazněl od vchodu do jeskyně pisklavý výkřik:

„Policie! Okamžitě všeho nechte!“

Baltazar sebou na štafličkách trhl, zakymácel se a loktem zavadil o stojan s reflektorem. Ten se zakymácel a zřítil se tomu policajtovi přímo před nohy, až uskočil. Bohužel hned za ním stál jeho zástupce. Ten nečekal, že bude mít svého šéfa v náručí a skácel se naznak, se stále kvičícím šéfem v náručí. A z hromádky těl se začalo ozývat pisklavé vyhrožování:

„Toto byl útok na veřejného činitele! Já vás dám zavřít, až zčernáte!“

Do jeskyně zvědavě nakukovali další dva policisté i bráchové Vašek s Pepou. Vedle Pepy stál pomenší nenápadný mužík v obleku. Otočila jsem se a zpražila návštěvu vražedným pohledem:

„Kdybyste neřval, nic by se nestalo. Uvědomte si, že toto je seriózní archeologické naleziště, tady řvát nebudete. Příště by to mohla být nějaká vzácná keramická nádoba.“

Pozorně jsem si prohlédla postavu sedící na zemi a oblečenou v neuvěřitelně pomačkané a uválené uniformě. Posléze jsem se dozvěděla, že dotyčný několikrát upadl již cestou.

Postava se mátožně zvedla do své plné výšky sto padesáti centimetrů včetně vysokých podpatků a začala zvýšeným hlasem vřískat:

„Já jsem poručík Tupý z kriminálky Brno a vyšetřuji tu podezření ze zcizení archeologického nálezu nesmírné ceny. Okamžitě všeho nechte a půjdete se mnou. Já už si na vás posvítím, holomci!“

Zašátral za zády, vytáhl pouta a se zavrčením „Ruce“ se obrátil k Baltazarovi. To bylo moc! Vypěnila jsem a začala vřískat:

„Co si to dovolujete? Tady nejsme v Americe, abyste mohl jen tak někomu nasazovat pouta! Bez obvinění, bez toho, aniž bychom se bránili nás buzerujete! Tohle neprojde Vám! Kdo je Vaším nadřízeným?“

Poručík Tupý zrudl jak krocan a zalapal po dechu nad tou opovážlivostí:

„O tom se s tebou bavit nebudu! Nastav ty ruce, kurvo!“

Náhle promluvil ten nenápadný mužík v obleku:

„To by stačilo, poručíku. Divadlo jste uspořádal pěkný, tak se ukloňte a končíme.“

To bylo na poručíka Tupého příliš:

„Mě nebude nějakej zasranej civil říkat, co mám a nemám dělat! Zatkněte ho někdo, já mám plný ruce práce s touhle děvkou!“

Mužík se jen pousmál, sáhl do kapsy a vytáhl kartičku zalisovanou do plastu:

„Major Bednář, Inspekce ministra vnitra. Pánové,“ obrátil se na dvojici policistů u vchodu do jeskyně. „Zatkněte pana poručíka Tupého i jeho zástupce.“

Policisté okamžitě poslechli. Ono je rozdíl mezi nějakým poručíkem z řadové služby a majorem z ministerstva. Už jen podle hodnosti museli poslechnout majora. Náhle schlíplý poručík Tupý si nechal nasadit pouta a v doprovodu jednoho policisty odcházel. Druhý policista už odváděl jeho zástupce. Mužík v obleku se nám mírně uklonil a prohlásil:

„Dámo a pánové, bylo mi potěšením s Vámi spolupracovat, teď ale musím jít po své práci. O Vašem problému s místním hajným jsem taktéž informován a myslím, že po předvolání k podání vysvětlení o šíření poplašné zprávy Vám už dá pokoj. Na shledanou. Čau, Pepku.“

Otočil se a odešel.

Michal se otočil na Vaška:

„Takže jsme tu díru zazdívali zbytečně. Jdu to zase rozebrat, než to moc zaschne. Jdete někdo se mnou?“

Konec mizery

Po odjezdu policistů jsme se sesypali na Pepka a otázky jen pršely:

„Kdo je ten major Bednář? Odkud se znáte? A jak se tady tak náhodou objevil?“

Pepek zvedl v sebeobraně ruce:

„Dost, dost, dost. Všechno vysvětlím. Nepůjdeme si sednout aspoň k Ladě?“

Přesunuli jsme se k Ladě, usadili se na špalkách a Pepek se pustil do vysvětlování:

„Nějak se mi zajídalo stát den za dnem za rýsovacím prknem a kreslit stále stejnou součástku s minimálními úpravami, tak jsem si začal zvyšovat kvalifikaci. Začal jsem se zajímat o námahové deformace materiálů, lidsky řečeno, co se děje, když násilím ohnu kus trubky. S Jirkou, tedy s majorem Bednářem jsme se seznámili v sauně. Dala nás do kupy technická porucha v zavírání, či spíše otevírání dveří od sauny. Dveře zaklaply a nešly otevřít. Na bušení do dveří nikdo nereagoval, museli jsme se z toho dostat sami. Ukroutil jsem z krytu svítidla kus drátu a tím jsem poodsunul zlomenou západku. Už chyběl jen kousek, dveře se viklaly, ale ještě tam něco drhlo. Já jsem držel poodsunutou západku, opíral se do dveří, a Jirka se opíral vedle mě. Nakonec mu došlo, že jen tlakem nic nezmůžeme a při dalším pokusu o odsunutím západky ty dveře vykopl. Bylo už načase, mě se už dělala rudá kola před očima a Jirka na tom nebyl o moc lépe. Nebylo by něco k pití? Už jen ze vzpomínek mám žízeň.“

Dostal na výběr minerálku, kolu nebo vodu z potůčku. Vybral si kolu.

„Seděli jsme v ochlazovacím bazénku a vedli řeči. Přeci jen, společně prožitá příhoda lidi stmelí. Jirka přiznal své zaměstnání na ministerstvu s tím, že odhaluje trestné činy samotných policistů, čímž se mě dost naklonil. Přece jen existuje někdo, kdo může na nějaký popud plácnout policajta přes pazoury, když si hraje na boha. A jen tak mezi řečí z něho vypadlo, že akutně hledají dobrého strojaře, který by se zajímal o samotné materiály a jejich změny při různých deformacích. Tak jsem mu řekl, že jeden sedí vedle něho, má červený diplom, pár let praxe a čerstvé státní zkoušky z deformace materiálů. A od té doby jsem externím specialistou ministerstva vnitra. Když potřebují nějaký odborný posudek, kdy, jak a čím se zloděj proboural do trezoru, obrátěj se většinou na mě. To na pár dnů zajedu kousek od Prahy do velmi specializované laboratoře, chvíli tam pracuji a pak ze mě vypadne posudek. Za ten dostanu nějaké korunky a když je případ vyřešen, i nějakou tu cílovou odměnu.“

Poposedl na nepohodlném polenu a pokračoval:

„No a Jirka se na mě před pár dny obrátil s problémem jednoho brněnského kriminalisty, který se chová značně neprofesionálně, překračuje a zneužívá svou pravomoc a nikdo na něj nemá, jelikož je to chráněnec šéfa brněnské kriminálky. A že ten kriminalista má v rukách případ krádeže archeologického nálezu nepředstavitelné hodnoty a chystá se na ty zloděje ve Vranově vlítnout. Že na to má tip od jednoho místního občasného informátora. To mu připadalo divný a tak mi zavolal, jestli nevím, co se ve Vranově našlo za poklad, když už jsme tam koupili tu chalupu. Tak jsem mu řekl o problémech s Robátkem. Na nic nečekal, sedl do auta a přijel. Stihli jsme to tak tak. Lituji, ale nedalo se varovat předem...“

„A co se stane s tím poručíkem?“

„To bude záležet na Jirkovi a jeho chlapcích, co všechno mu dokážou. Každopádně, u policie skončil. A jak to vypadá, půjde od válu i ten jeho šéf.“

„Tak, snad již bude klid na výzkumy,“ oddechla jsem si. Bráchové odjeli do Brna, kde měli protokolárně vypovědět, čeho byli svědky. Domluvili jsme se, že přijedou hned příští neděli na prohlídku záhad. „Policii a snad už konečně i Robátka máme z krku.“

„Nojo,“ ozval se Baltazar. „je půl čtvrtý, dnes už toho moc nenazkoumáme. Navrhuji nachystat bágly na zítřek. Pak bychom mohli vykonat návštěvu hospody, uklidnit zjitřené nervy a hlavně vysvětlit tu návštěvu policajtů. Nerad bych se stal obětí nějaké fámy.“

Což o to, zjitřené nervy jsme měli všichni a co dokáže fáma jsme od minula věděli také moc dobře, takže byl Baltazarův plán schválen jednomyslně. Nějaký čas zabral výběr věcí a zásob, které zítra poneseme, takže jsme do hospody dorazili těsně před šestou. Naše hledání volného místa ukončil vehementně mávající Juchál. Vedle něho sedící starosta už ukazoval na čtyři volné židle.

„Chceme trochu odčinit způsobené potíže,“ prohlásil, „a tak jsme z vás udělali čestné štamgasty. Na opravdové byste museli pravidelně docházet do hospody alespoň rok.“

Široké úsměvy okolo sedících sousedů mu dávaly za pravdu.

„Akorát je tady problém s hajným Robátkem. Jedno z míst bejvalo jeho, ale po tom průšvihu...“

„A to nevíte o tom posledním podrazu, co spáchal.“ skočil mu Michal do řeči. „poslal na brněnskou kriminálku udání, že jsme tady našli obrovský zlatý poklad. Že ho chceme vyvézt za hranice a výhodně zpeněžit. Odpoledne nás tam buzeroval jakýsi poručík z brněnské kriminálky, možná jste tam viděli policejní auta. Naprostý hovado, hrubě překračující pravomoci. Tady Janu nazýval kurvou a děvkou...“

Juchál to nevydržel a zařval:

„Já teho hajného roztrhnu. Takhle kazit Vranovu pověst. Až se mi dostane do ruk!“

Michal pokračoval:

„Naštěstí tady Janin brácha dělá externího experta pro Ministerstvo vnitra a má tam pár známých, takže jeden z inspekce, co klepe přes pazoury blbejm policajtům, dojel na poslední chvíli a toho blba z Brna zabásl. Blb u policie skončil a ten, co nad ním držel ochrannou ruku, taky.“

U stolu napětím snad nikdo nedýchal.

„A jako třešnička na dortu se na Robátka prolátlo, že toho blba informoval celkem pravidelně.“

„Kurva, a k tomu ještě udavač!“ rozhorlil se další z hostů. „Ten si ve Vranově ani neškrtne! Starosto, toho se musíme zbavit! A na jeho místo by z fleku mohl nastoupit Kuba Brabcůj, ten dělal tu lesnickou průmyslovku v Bzencu! Nesehnal prácu a teď dělá v ňáký montovně u pásu.“

Starosta byl vzteky až fialovej.

„Já ho několikrát varoval... Von si dovoluje po tom průseru sem přijít!,“ vyskočil starosta jako čert ze škatulky. „Robátko, okamžitě pojď sem! Kde se flákáš! Já tě už dva dny naháním, na školce nejseš, v hájovně nejseš, kdes byl?“

Robátko se otočil k našemu stolu, zahlédl Michala a mě a zbledl.

„Něco v Brně, vyřizovat...“ vyrazil ze sebe.

„Jo, bonzovat nevinný lidi, to by ti šlo!“ hřímal starosta, „Tak abys věděl, máš padáka za hrubé porušení pracovní kázně! Dva dny o sobě nedat vědět, to máš hned dvě neomluvené absence. Zítra v osm ráno přijď na obec, dostaneš to písemně! A připrav se, že si zrovna přebereme naši hájovnu. A teď se mi kliď z očí, než mě trefí šlak.“

Robátko vypadl z hospody a starosta klesl na židli. Vypadal skutečně špatně, brunátný až do fialova, hojný pot a jen sípěl. Vzpomněla jsem si na pradědovu léčbu infarktových stavů, odběhla k hostinskému a za chvilku jsem podávala starostovi decák červené kapaliny. Starosta nedůvěřivě přivoněl, ale po známém pijáckém gestu ho do sebe nalil. Chvilku se nic nedělo. Pak starosta zachroptěl, sebral ze stolu nejbližší pivo a už ho lil do sebe. Dopil, utřel si pot z čela a obrátil se na mě:

„Sakra, co to bylo?“

„Nejdřív mi řekněte, jak se cítíte.“

Starosta zapátral ve vlastním těle a překvapeně odpověděl:

„Až na to spálené hrdlo vcelku v pohodě.“

„To byl recept mého pradědečka na řešení infarktových stavů. Je to kus griotky, kus vodky a lžička chilli. Zamíchat a podávat postižené osobě. Ta okamžitě zapomene na všechno okolo a dá mozku onu potřebnou chvilku na potlačení prvotního šoku. Zabralo to, že?“

Starosta se usmál.

„Tebe bych chtěl mít doma.“

„Obávám se, že Michal si řekl dřív,“ odvětila jsem.

Nejdříve se rozchechtal starosta, pak celý stůl. My taky...

Druhý den brzo ráno, už o půl desáté, jsme se prohýbali pod těžkými bágly a směřovali k jeskyni. Nechtělo se nám totiž chodit nadvakrát. Tentokráte se nenecháme rušit a chceme pobýt na Stanici Z delší dobu. Pojmenování přišlo od Jacka. Nejdřív chtěl název Výstaviště, ale nechal si to rozmluvit, protože na skutečném výstavišti je pavilónů více. Pak navrhl Stanici Zetek, sám uznal, že to zní blbě a nezvukomalebně a zkrátil název na Stanici Z. Nikdo už nenašel sílu mu to vymlouvat...

Po menších problémech s velkými bágly v úzké chodbičce jsme dorazili do chodbičky. Michal otevřel oboje dveře. Těm od odpočinkové místnosti se nějak nechtělo. Otevřely se na kousek, ozvalo se zakvílení namáhaného motorku a dveře se opětovně zavřely. Při druhém pokusu už stáli u dveří Baltazar s Jackem a v okamžiku, kdy se dveře pootevřely, pomohli jim svou silou. Ozvalo se podivné zapraskání a zvuk pádu. Pak se dveře otevřely dokořán a my spatřili neutěšený obraz. Místností se musel přehnat hurikán. Spacáky rozházené po místnosti, dvířka skříněk otevřená, jídlo válící se po zemi... Příčina ležela u dveří.

Hajný Robátko musel jít přímo z hospody sem. Určitě tu nebyl poprvé, tak dobrý průzkumník nemohl být. Pravděpodobně se chtěl pomstít, chystal se zablokovat dveře, protože vedle nich byl loveckým nožem vypáčený panel. To bylo také příčinou jeho smrti. Jestli mu nůž sklouzl nebo to byla obranná reakce mechanizmu, to se už nedozvíme. V ožehlé ruce držel natavený nůž. Spálená stopa po elektrickém výboji vedla od pravé ruky křížem přes hrudník do levé nohy. Na té mu totiž chyběla bota. Podle zablácené ponožky ji musel ztratit někde cestou.

Seděli jsme na jedné pohovce a chmurně zírali na Robátkovy zbytky. Takového utajování impozantního nálezu a nakonec se to provalí kvůli takovému idiotovi. To nedopustím! Musí být řešení! Co kdyby, třeba...

„Sbalte se, jdeme zpátky,“ zavelela jsem. „Je určitá možnost to utajit. K tomu potřebuji Pepka a toho jeho kamaráda Bednáře. Ten vypadal na slušného člověka. Kdybychom se obrátili přímo na něj...“

Zaznamenala jsem jiskřičky naděje v očích kamarádů. Tiše jsme opustili místnost a vracel se zpět. Tentokrát beze spěchu a snad už skutečně naposled.

Major Bednář je skutečně velmi slušný člověk. Po příjezdu jsme se usadili v domečku a svěřili se s celou záležitostí, od průtrže mračen až po nález mrtvého Robátka. Pak jsme ho zavedli do Stanice Z k mrtvole. Zběžně ji prohlédl, konstatoval smrt v důsledku neodborné manipulace s elektrickým proudem a potom se zeptal:

„Kdo všechno tady o tomhle... místě ví?“

„My čtyři, bráchové a teď Vy.“ odpověděla jsem. „Všichni ostatní ví jen o nějakém nicotném nálezu několika šutrů v jeskyni. Viděli to kluci z Vranova, tak to teď ví už půlka Jihomoravského kraje, že se nic nenašlo. A druhá půlka se zbytkem republiky se to dozví během týdne.“

„To je dobře,“ oddechl si major Bednář. „Jen tak mezi námi, mlčte i nadále. Mohli bychom o takový vzácný nález přijít. Než bychom se nadáli, stála by tady vojenská základna, Vranov by byl vystěhovaný, z Brna by bylo oddychové místo pro mariňáky a Česko by bylo padesátým druhým státem USA.“

„Až tak?“

„Jo. Proto musím udělat to, co udělám. Je to velmi proti předpisům, ale v zájmu zachování tajemství musí Robátko zemřít někde jinde, třeba když se hrabal v rozvodné skříni, co máte u toho vašeho domečku.“

Tak se i stalo. Našli jsme Robátka mrtvého před otevřenou rozvodnou skříní a  ohlásili to policii. Ta přijela, lékař konstatoval smrt v důsledku neodborné manipulace s elektrickým proudem, pohřebáci si odvezli tělo, policajti si zapsali nějaké ty údaje a odjeli. Na všechno dohlížel bystrým okem major Bednář z Inspekce ministra vnitra, který byl čirou náhodou na kontrole v brněnské kriminálce. Pak se rozloučil i on a odjel. My jsme se posadili v kuchyňce okolo flašky vodky a brutálně jsme se ožrali.

Inspekce

Poslední, co jsem onen večer zaregistrovala, byl Jackův dotaz, jestli máme jen tu jednu litrovku vodky a odpověď, že v lednici se chladí další dvě, nepočítaje flašku pravé domácí slivovice. Zato ráno bylo krušné. Permoníci si hráli na Stachanovce a vysoce překračovali plán. Já měla úplně sucho v ústech, jazyk přilepený k patru, zato však plný močák zoufale hlásící nouzovou situaci. Vstát se mi podařilo hned na první pokus, dále jsem však neriskovala a raději jsem kolébající se místnost obešla, přidržujíc se stěn. Záchod nebyl kupodivu obsazený, pouze ve vaně byla bůhvíproč naházena kupa hadrů. Po použití WC jsem se cítila natolik dobře, že jsem se sklonila nad umyvadlem, dokonce jsem do úst strčila i zubní kartáček s pastou bez fatálních následků. Vyčištěné zuby zahnaly nejrůznější fuj chutě, takže jsem použila i ústní vodu. Při kloktání se hromada hadrů ve vaně pohnula, sesula a vykoukla pobledlá, až nazelenalá Jackova tvář. Zlomyslně jsem se ušklíbla a cákla tím směrem kus ledové vody. Jack zamrmlal něco o nedovřeném stanu a pokusil se odvalit stranou, což ve vaně pochopitelně nelze. Chvilku se v té vaně zmítal, pak se probral dostatečně na to, aby zjistil, kde se nachází. Naprázdno zamlel ústy, pokusil se mi něco říci, ale vyšlo z něj jen zasípání. Podala jsem mu plastový kelímek plný ledové vody. Labužnicky ji upíjel, když mu náhle ztuhly rysy a tělo se napjalo. Pochopitelně měl stejný problém jako já před chvílí - plný močový měchýř. Na chvilku jsem uvažovala, co by Jack dělal, kdybych stále neodcházela, ale pak jsem mu jen královsky pokynula a odešla středem. Ještě jsem nebyla ani metr ode dveří, když se ozvalo zurčení a úlevný vzdech...

Baltazara jsem našla v kuchyňce v typické supermanské pozici, to jest jedna ruka natažená dopředu, zatímco druhá slouží jako polštář pro bolavou hlavu. Zrovna když jsem uvažovala, kde asi skončil Michal, když dotyčný vkročil do dveří. Mokré vlasy, navlhlé triko, bermudy a naboso nazouváky.

„Neříkej, že jsi zmokl.“

„Ne, ale koupelna byla obsazená, tak jsem se šel osvěžit do potůčku, když už ho tady máme.“

„To ledva tak. Co si dáš ke snídani a co mám udělat klukům?“

„Už jsem ti někdy řekl, že tě miluji? Já bych prosil pořádný kafe s kakaem, klukům bych doporučoval osmažit kus slaniny a na to pár vajec a ty si udělej hemenex, vypadáš hladově. Hele, Baltazar se právě budí, patrně zaslechl něco o jídle. Jakže to říkala babka?“ podíval se na mě pátravě Michal.

„Pořádný jídlo postaví na nohy i beznohého.“

„Jo to je ono.“

„Tak jo,“ souhlasila jsem. „Dnešek věnujeme rehabilitaci a prokrastinaci a zítra už na to doopravdy vlítneme. Už nevím o ničem, co by nám mohlo překazit zkoumání.“

Michal se jen ušklíbl a úplně mi zkazil náladu:

„Jestli sis nevšimla, zítra je neděle a přijedou bráchové z Brna na slíbenou předváděčku.“

Takže zase nic. K čertu s prokrastinací, něco by se dalo udělat ještě dnes. I kdyby jen uklidit...

„Tak celý povel zpět. Máme ještě celé odpoledne. Já beru bágl a jdu napřed. Vy se dejte do kupy a přijďte za mnou. A čím dřív tam budete, tím dřív skončíme a tím dřív já budu moci udělat pořádnou večeři. Alespoň uklidit by se tam mohlo, ať přijde návštěva do pěkného prostředí.“ S těmito slovy jsem opustila zkoprnělého Michala s vyjeveným Baltazarem.

Objevili se zhruba hodinu po mně. Místnost byla už zhruba uklizená, rozšlapané jídlo odpočívalo v igelitovém pytli v lednici. Cestou zpátky ho necháme v lese, zvířátka nebudou mít hlad. Michal vypadal čerstvě, což se nedalo říct o Jackovi. Ten vypadal, že po úlevě spojené s vypuštěním močáku se opět zahrabal do hadrů ve vaně a vytáhli ho z nich pět minut před odchodem. Baltazar vypadal již jen mírně přepadle a svěží Michal se hned ptal, jak mohou pomoci. Začala jsem tedy velet:

„Vyklidit bágly, jídlo v sáčcích označených písmenem L srovnat do lednice, ty označené M přijdou do mrazáku a zbytek do skříněk. Ručníky, mýdla a šampony odnést naproti do hygienického kabinetu, až Jack odtamtud vypadne, půjdu to překontrolovat. Teď by akorát mohl dostat šok a zarazit si to, ehm, vyprazdňování. A pokud byste někde narazili na kýbl, tak sem s ním.“

Michal s Baltazarem, vbrzku následováni Jackem, kmitali podle rozkazů, až se z nich kouřilo. Tak za takovou snahu bych se měla s večeří vytáhnout. Jack na Michalův pokyn pořádně proslídil koupelnu, ve které se tak krásně zabydlel, a za nenápadným panelem našel skříň s úklidovými prostředky. Kýbl, něco co vypadalo jako futuristický mop a pár dalších věcí, jejichž účel a smysl byl Jackovi naprosto neznámý. Téměř vzápětí našel podobný panel na kusu volné zdi Baltazar. Zavolal na Michala, že když je ten odborník na bezpečnost, ať ho jde otevřít sám. Michal to nejdříve zkoušel lehkým tahem, jako v koupelně, ale nějak se mu nedařilo. Pak zkoušel zatlačit. Také nic.

„Jestli se za tím panelem skrývá nějaký druhý Robátko a drží ho, tak budu vzteklej!“ Michal plácl zešikma do panelu a ten poslušně odjel stranou. Za panelem se nalézala menší polokruhovitá místnůstka s pěti téměř obyčejnými dveřmi. A vedle každých dveří byl jakýsi znak. Byly to první znaky, na které jsme na této stanici narazili. Nepodobaly se ničemu, co jsem znala. Hned ten první vypadal jako oběšený chřestýš všelijak propletený a zakousnutý co vlastního těla. Ostatní nevypadaly o nic lépe nebo srozumitelněji. I když... Ten první mi něco zoufale připomínal, ale smysl mi stále o malinký kousíček unikal. Až mě z toho začala brnět hlava. Pak se za mnou se ozval tichý vzdech. Otočila jsem se po zvuku. U stěny stál Jack, bledý až do průsvitna, klepal se a kdyby ho Baltazar nepřidržoval, asi by padl na podlahu. Michal už už otvíral ústa, aby něco řekl, ale Baltazar na něj vrhl zlobný pohled. Ukazováček před jeho ústy jen doplňoval vzkaz Držte hubu!

„Jen klid, pohoda, už to znáš. Nepropadej panice, vždyť to není poprvé,“ chraplavě šeptal Baltazar Jackovi do ucha.

Jack cosi zadrmolil. Baltazar zavrtěl hlavou a jeho hlas nabyl na naléhavosti:

„Musíš víc nahlas, aby tě slyšeli i ostatní. A mluv, prosím tě, česky.“

Jack začal mluvit, podivným, jakoby netělesným hlasem:

„První zleva je sklad spotřebních materiálů, ručníky a mýdla jsme táhli zbytečně. Druhý je sklad potravin uložených v nullentropic containments. Garantiert... záruka ještě 97 let, 3 měsíce a 7 dní. Uprostřed je kis tau tus mob ncej...“

Jack se zarazil, naprázdno zamlel čelistmi a pak pokračoval:

„To je, eee, záložní velín obou vertikálních přenosových šachet.“

Jack zmlkl nadobro. Baltazar ho téměř něžně odvedl k nejbližší pohovce, tam ho uložil a přikryl spacákem. Jack se okamžitě stočil do embryonální polohy a usnul. Baltazar nám pokynul, ať ho následujeme a zamířil k chodbičce. Tam se k nám otočil a tichým hlasem začal vyprávět:

„Občas mám pocit, že Jack je mimozemšťan. To co dnes předvedl... Ale začnu od začátku. Jack je nalezenec. Někdo zuřivě zvonil na vrata porodnice, a když tam doběhli, nikde nikdo, jen na složené papírové krabici leželo nahé novorozeně. Neplakalo, s palcem v ústech tiše pozorovalo, co se kolem děje. Vyšetřili ho, neshledali nic zajímavého, vše v normě. Až na to, že se vyvíjel rychleji než ostatní mimina. V pěti měsících seděl, v šesti už lezl po čtyřech, v devíti měsících začal smysluplně mluvit. Když začal v pěti letech chodit do školy, v ničem se nelišil od spolužáků. Samozřejmě, nechodil do normální školy, byl nalezenec a vyrůstal prakticky v Dětské nemocnici v Brně. Stále nemohli přijít na to, proč se tak překotně vyvíjí. Pak mu dělali nějaké speciální testy na vnímavost a podvědomé vnímání a zjistili dalších pár podivností. Když normální člověk hází mincí, tak se pravděpodobnost pádu na první nebo druhou stranu prakticky rovnocenná a jen v minimu případů zůstane mince stát na hraně. U Jacka zůstane mince stát na hraně třikrát z dvaceti hodů. A jistě znáte ty obrázky divoké džungle a najděte opičku. Já často hledal marně, Jack přišel, otočil obrázek lícem nahoru a ukázal. V devět a devadesáti procentech správně.“

„Počkej, Baltazare, co máte společného vy dva? Ty jsi hledal, Jack přišel a hned našel...“ divil se Michal, který mě tím předběhl o zlomek vteřiny.

„No, jsem podobný případ jako Jana, také jsem v raném věku přišel o rodiče. Bohužel se ale nenašel někdo blízký, tak jsem skončil v děcáku. S Jackem, tehdy ještě Kubou jsme se dali do kupy v Dětské nemocnici v Brně. Jemu zase jednou dělali nějaké testy, já tam ležel se zaníceným slepákem. Nějak jsme se dali do kupy a když nás doktoři a profesoři pozorovali, jak dokážu Kubu vyburcovat z jeho přetrvávající letargie, nechali nás už dohromady. Od té doby to táhneme spolu. Fuj, to zní blbě, teplí nejsme. Jsme na holky oba, Jack možná více kvůli exotickému vystupování. Tady se krotí...“

Ještě, že jsem ráno z té koupelny vypadla. Mohlo být zaděláno na průšvih!

Konečně bylo vše uklizeno podle mých představ. Opatrně jsme vzbudili Jacka, že spát může doma, ale musí tam dojít. Nebo by se mu líbilo zůstat a pokračovat ve spánku? To ale přijde o skvostnou večeři od skvělé kuchařky, to jest ode mě. Jackovi zakručelo v žaludku a v tu ránu stál na nohou a už se hnal k chodbičce a domů. Tam byl odchycen Michalem a byl mu svěřen pytel se zbytky jídla po Robátkovo řádění. Měl ho vysypat v lese tak, aby na ně dosáhli lesní tvorové. A v chodbičce ještě zaslechl varování:

„A neujídat, zítra se zvířátek zeptáme!“

K večeři jsem trochu zaexperimentovala, ale dobře to dopadlo. Palačinkové těsto, ale slané, drcený česnek a sůl. A pak se skládaly palačinky jedna na druhou, mezitím se prokládaly sýrem, slaninou, plátky vajec na tvrdo, turisťákem. Pak do teplovzdušné trouby a nechat pár minut zapéct. Ostatní chodili kolem jako ve snách, mohutně nasávali rozličné vůně a hráli si na Pavlovovy psy, jak jim tekly sliny. Ruch v kuchyňce zesílil, když jsem ten slaný palačinkový dort vytáhla a nechala trochu zchladit. Přeci je nenechám pálit si čumáčky, ne?

Pak už stačilo zavelet „Umýt ruce a ke stolu!“

Dokonce kus dortu zbylo, dostanou ho na ochutnání bráchové, až zítra dorazí. Dnes to bylo náročný, tak dobrou noc.

Bráchové dorazili o půl desáté. Pozdravili se s ochrankou u brány, pohladili psy a pak už dojeli až k nám. My už byli jako na trní, kde jsou, tak jsem se hned ozvala:

„Doufám, že jste ten kopec smůly nechali v lese.“

Vašek se neklidně ošil a prohlásil:

„Ty ses dala na čarování? Jak víš, že jsme museli zastavit v lese? Náhle se mi udělalo nějak špatně od žaludku...“

Postavila jsem se do správného postoje, vztáhla ruce k nebi a začala deklamovat:

„Vidím město bělostné, jehož sláva se hvězd bude dotýkati. Jděte ze štatlu směrem severním, až dojdete na místo, kde houf vran mrtvých ležeti bude. I jméno města dle tohoto znamení budiž Vranov...“

Všichni jsme se zasmáli a Honza jen prohodil:

„Ještě, že tě neslyšel starosta! Víš, co by řekl?“

„Vím, že by mě chtěl mít doma...“

„Nepochlubil se. Kdy to bylo?“

„Předevčírem, zachránila jsem ho před infarktem.“

„Srandičky... Necháme toho zavčas. Prý máte nějaké veliké překvapení. Aspoň říkal Vašek, ale víc jsme z něho nedostali. Akorát ještě to, že se tam leze po čtyřech, tak máme nějaké starší kalhoty.“

„Tak se převlečte a půjdeme na věc.“

Pánové se převlékli, dostali každý do ruky kousek dortu ze včerejška a šlo se. Na vrcholu serpentinového stoupání už notně lapali po dechu. To je to vysedávání v kanceláři, popřípadě za rýsovacím prknem.

Michal si na bráchy nachystal parádní divadélko. Nějak se zamotal, zakopl a řítil se hlavou přímo proti skále. Vašek tušil, o co jde, ale Honza s Pepkem vystartovali na pomoc. Vzápětí se zarazili a zírali na bezhlavé tělo opírající se o skálu. Stáli by tak asi hodně dlouho, ale tělo se zavlnilo a vytáhlo hlavu ze skály. Objevila se Michalova usměvavá tvář:

„To je první překvapení. Maskování pokračování chodby. Navíc je to jen malá chodbička, všude jinde bych si tu hlavu rozflákl doopravdy. Pravdu objevila fenka Bo, na kterou to asi nepůsobilo. Normálně tím prošla a my zírali na půlku psa vrtící oháňkou. Takže tady je to slíbené lezení po čtyřech.“

Pepek s Honzou se trochu zdrželi ohmatáváním kraje chodbičky a přesným navázáním maskovacího hologramu. Trochu legrace jsme si užili u ústí chodbičky do Malého zetka. Baltazar nechal výkonnou svítilnu v báglu a osvětloval cestu napůl vybitou čelovkou. Přesvědčil kluky, že podlaha je asi tři metry hluboko, takže se musí pomalu pozpátku spouštět, on je bude dole jistit. Sám to hned předvedl, zůstaly po něm vidět akorát prsty zaťaté do skály. Pak s zmizely i ony, vzápětí se ozval Baltazar, že je připraven chytat dalšího. Neprozradil, že musí sedět na zemi, aby nebyl vidět z chodbičky. Bráchové po sobě nedůvěřivě pokukovali, pak si dodal odvahu Pepek. Lehl na břicho a pomaloučku se sunul přes okraj. Baltazar do toho vykřikoval Držím! a Můžeš! Pojednou se Pepek zarazil, polohlasně prohlásil, že někoho přerazí a postavil se. Ostatní pochopili. Žádné tři metry!

Baltazar počkal, až se všichni shromáždí okolo něho a potom rozsvítil svoji výkonnou speciální svítilnu. Bráchové tak na vlastní oči spatřili Malé zetko. Následovalo kulení očí i pád čelistí na zem.

„Následujte mě, prohlídka začíná!“ prohlásil Baltazar tónem jarmarečního vyvolávače. Stále svítě jen bludičkou čelovkou otevřel dveře do chodbičky, prošel jí a otevřel protější dveře a vpustil bráchy dál. Zadržel je hned za dveřmi a opět rozsvítil speciálku. Světlo se ztratilo v dálce, aniž by něco osvítilo.

„Teď prosím na chvíli zavřete oči, náhlý přechod do světla by mohl být bolestivý!“

Ve spolupráci s Michalem naráz rozsvítili celý strop.

„Oči otevírejte pomalu!“

Nastalo další kulení očí a padání čelistí. Nejdřív se vzpamatoval Vašek. Jako stavař si s úctou prohlížel obrovitánský dóm.

„Proboha, jak je to velký?“

„Nevíme,“ odpověděl Michal. „Ani my jsme se dál nedostali. Furt nám v tom něco bránilo...“

Já jsem jen doplnila:

„Plánujeme to hned zítra, i kdyby trakaře padaly, hrom bil a čerti se ženili!“

Vašek jen pokývl hlavou.

Ukázali jsme hostům hygienický kabinet, posadili jsme je v odpočinkové místnosti a probrali související události, Robátkem počínaje a vlastně i konče. Michal předvedl, jak umí zacházet s videoobrazovkou, prolétl s nimi nad Brnem a skončil u idylického výjevu, jak pejsek Sax pečlivě očichává levé zadní kolo Feldy, aby nakonec zvedl nožičku a přidal svůj vlastní komentář.

Portál

Konečně nastal ten toužebně očekávaný den. Dnes začneme zkoumat Velké Zetko. I kdyby trakaře padaly, hrom bil a čerti se ženili. Byli jsme právě na odchodu od domečku, když se od brány ozvalo mohutné troubení a ječení pneumatik. Obrátila jsem se, ruce v pěst připravena ztrestat kohokoliv. Naštěstí to byl pouze nějaký sváteční řidič, který se nechal v zatáčce překvapit autobusem.

Když jsme v odpočinkové místnosti sundávali bágly, zeptal se Jack:

„Proč vlastně chceme prozkoumávat Velké zetko, když nemáme ani prozkoumané to Malé?“

„Vždyť jsme tam nic nenašli,“ odporovala jsem.

„Ne? A co ten portál ve stěně obkružující střed!“

Strnula jsem. Nějakým záhadným způsobem se mi úplně vykouřilo z hlavy, že jsme našli přístupové brány k čemusi, Jack včera nazval svislá přepravní šachta. Pak jsem si vzpomněla, jak Jack popisuje křídou umístění portálu. Obrátila jsem se na ostatní:

„Vy si také nic nepamatujete?“

„No, teď si matně vzpomínám. Pak se nahrnulo tolik událostí...“

„Ehm, ne. Úplně jsem na to zapomněl!“ řekli téměř současně Michal s Baltazarem a Jack dodal:

„Já si to vzpomněl jen díky tomu, že jsem našel v kapse kus křídy...“

„To je divný. No nic. Co vy, bando? Co budeme zkoumat dřív? Velké zetko nebo portál v Malém zetku? Když už, já jsem pro portál. Mě totiž připadá, a přivedl mě na to Jack svým včerejším extempore, že Malý zetko je pro osobní přepravu a Velké zetko pro nákladní. Že ve Velkém zetku najdeme zase jen jeden portál patřičných rozměrů.“

Michal moudře pokýval hlavou.

„Na tom něco bude. Je to dokonce pravděpodobně tak, jak říká Jana. A proto jsem pro její návrh.“

Baltazar se jen usmíval a kýval hlavou na souhlas. Jacka jsem se ani neptala, od něho to vlastně přišlo. Obrátila jsem se na Michala, jako člověka, který tak dbá na bezpečnost:

„Michale, poraď. Ty jsi tady asi jediný, kdo by mohl teoreticky odhadnout rizikovost takového zkoumání. Dohodni se s Baltazarem, ten má zase houf praktických zkušeností jako jeskyňář a horolezec. Jack vám do toho bude kecat a já jdu konečně vyzkoušet hygienický kabinet. Pouze doufám, že se ty posuvné dveře dají zavřít i otevřít zevnitř.“

Když jsem se po hodině a půl vrátila do odpočinkové místnosti, osvěžená na duchu i na těle, seděli ti tři na zemi, mezi nimi hromádka kousků lan, karabin, pomocných špagátů a všelijakých popruhů. Baltazar držel v roce jakýsi výtvor a něco na něm ukazoval Michalovi. Jack seděl pohodlně opřen o pohovku, v ruce list papíru a tužku a pozorně sledoval ty dva. Občas něco do papíru zapsal, popřípadě nakreslil. Opatrně jsem je obešla a nakoukla Jackovi přes rameno. Na papíru byla zkratkovitě nakreslena ženská postava. Koho mi jen připomíná? Už vím, tahle se na mě každý ráno kouká ze zrcadla. Asi jsem se nadechla moc nahlas. Jack se bleskově obrátil, zarazil se, trochu zrudl a pak se jen mírně pousmál a pokrčil rameny:

„Tu neznáš, je to dcera jednoho z profesorů, co mě zkoumali v mládí.“

Usmála jsem se také, jako že jeho vysvětlení beru a šla dělat něco k snědku. Začínala jsem dostávat hlad a ostatní ho určitě mají taky, jen ho v zápalu diskuze zatím nevnímají.

Po obědě mi kluci pyšně předvedli, co vykoumali. Vypadalo to jako nepovedený kříženec chobotnice s polštářem. Téměř jsem uhodla. Byla to speciální průzkumnická vesta, ovšem vyrobená v provizorních podmínkách. Široký opasek chránil břicho, popruhy pod rameny zase znemožňovaly samovolné svléknutí. Kroužek k připnutí záchranného lana byl přesně mezi lopatkama. Dole to končilo lankem, které se vázalo kolem stehen.

„To byl největší problém,“ hlásil Baltazar. „Jak to dole upevnit, aby to znemožnilo shrnutí vesty až pod paže a přitom to netlačilo na, ehm, intimních citlivých místech, přičemž je máme poněkud rozdílné. Ale při troše snahy jde vše!“

„A proč je ten kroužek mezi lopatkama?“

„Zkus si představit, že se zhroutíš a budeme tě muset tahat lanem. Kde je nejlepší místo?“

Zkusila jsem si představit uvázání záchranného lana různě po těle. Vše mělo nějakou nevýhodu. Baltazar mě pozoroval, ale nic neříkal.

„Dobře, navlečte to na mě, uděláme zkoušku,“ řekla jsem.

Navlékli to na mě, podotahovali uzly i popruhy. Tlačí, netlačí? V pohodě, jdem na to. Umínila jsem si, že místo simulovaného pádu i místo, kam mě mají odtáhnout, vyberu sama. Pro začátek jsem se malebně rozprostřela v hygienickém kabinetu ve vaně, naštěstí suché.

„A teď prosím přesunout aspoň dva metry do chodbičky, protože v dómu stoupá voda.“

Lano jsem už měla připnuté, teď sebou trochu škublo. Náhle zhasla světla, jen z dálky slabě zářila něčí čelovka. Dvě rychlé škubnutí mě napůl vytáhla z vany a přitom otočila na záda. Pomalý tah až do chvíle, kdy jsem se začala převažovat přes okraj vany. Podvědomě jsem se napjala v očekávání pádu na hlavu, ale přesně v okamžiku, kdy jsem už už začala padat, přišlo další silné trhnutí. Chvilku jsem letěla vodorovně, pak začala působit gravitace. Lano jakoby poposkočilo vzhůru, takže jsem na zem dopadla zadkem, nikoliv zády. Pak už jsem svištěla spojovací chodbou, Malým zetkem a nakonec mě lano stavělo na nohy. To už jsem byla horní částí těla v chodbičce. Něčí ruce mě popadly za vestu a odvlekly mě do bezpečí.

„Výborně, kluci, máte u mě jedničku s hvězdičkou. Kdo mě táhl?“

Ukázalo se, že Baltazar, ale toho navigoval Jack tvrdící, že mě i v tom šeru docela dobře vidí. Michal pak čekal v chodbičce, aby provedl závěrečnou část záchranné operace.

„Výborně! Můžeme jít na průzkum!“

Nemůžeme. Máme jen jednu vestu jako vzor, teď se musí udělat vesty pro ostatní, vybrat vhodná lana, naplnit lékárničku, rozhodnout, co kdo ponese, vybrat jídlo, vše nacpat a srovnat do báglů a pak padnout do pelechů a pokračování zítra.

Ukázalo se, že jsme zde úplně ztratili přehled o čase. Poněkud udiveně jsem zaslechla tvrzení, že je půl jedné, akorát se přesně neví, jestli odpoledne nebo v noci.

Nezištně jsem jim poradila, ať Michal navolí na obrazovce pohled na Dráteničky, jestli nebudou vidět, je noc. Baltazar se mlátil do čela, že na tu tak jednoduchou věc nedošel sám, Jack se válel smíchy a Michal šel ladit obrazovku. Nebylo moc vidět, ne že by byla noc, ale pro mlhu hustou jak mléko.

„Takže je odpoledne, zflikujte ty vesty, ať můžem aspoň nakouknout do dveří.“

Tak ještě ne. To už je skoro na mrtvici. Naštěstí je to brácha Pepek s majorem Bednářem. Pepek začal trochu zeširoka, prý mu jde o moje bezpečí a že by uvítal, kdybych svolila k doplnění týmu o pár skutečných vědců. To už jsem nevydržela a vybafla jsem na něho, ať nechá těch opiček a řekne na rovinu, co chce. Koutkem oka jsem pozorovala majora Bednáře, jak se pousmál a vrhl na Pepka pohled typu Já jsem ti to říkal. Ten chlap mi byl čím dál tím víc sympatický.

Pepek to tedy vzal na rovinu. V té laboratoři, kde občas bádá, pracuje tým velice schopných lidí, kteří mají nejvyšší bezpečnostní prověrky, takže umí držet jazyk za zuby. Pak se obrátil na pana Bednáře, a ten pokračoval zajímavou informací: Celý ten tým bez výjimky jsou příbuzní, a to tak, že jeho. Dal by za ně ruku do ohně a silně by je doporučoval jako vědeckou zálohu. A hned se vytasil s historkou:

„Laboratoř vede můj táta Ferdinand. Máme k dispozici houf techniky, ve velké míře jedinečné kusy, které nenajdeš nikde jinde. Vynalézá je táta. Kdysi dávno se mu dostal do ruky nějaký špičkový bazmek... Táta si ho prohlídl a označil za zfušovaný šmejd. Bohužel se k tomu přichomýtl jeho nadřízený, neskonale hrdý na to, jak vynikající přístroj získal. Ten mu dal nůž na krk: Ať to dokáže, nebo poletí balistickou křivkou z výzkumáku. Dal mu na to měsíc a prakticky volnou ruku. Za tři týdny přinesl táta přístroj, který byl upevněný na dřevěné desce mezi nahrubo svařenými úhelníky. Začalo měření a vyjevenej šéf výzkumáku zjistil, že asi skutečně koupil šmejd. Tátův přístrojek měřil o řád přesněji a potřeboval k tomu polovinu energie...“

Chvilku jsem si je oba měřila podezřívavým pohledem, a pak jsem vybafla na pana Bednáře:

„A kdepak je máte, že je tak nabízíte?“

Pan Bednář se nenechal vyvést z rovnováhy:

„U zadní brány na pozemek, kousek v lese. Mají zamaskovaný vojenský náklaďák. Jestli dáte souhlas, v noci se nastěhují.“

„Proč až v noci?“

„Teď by to bylo trochu nápadné, po zkušenostech s Robátkem...“

„Tak jo.“

Ráno stál ve Velkém Zetku prefabrikovaný domeček, tak pět krát šest metrů. Zaklepala jsem na dveře. Vykoukla holka, mohlo jí být tak asi jako mě. Černé vlasy na ježka, khaki triko, šortky a kanady. Nejdřív na mě zírala, co tam asi chci, pak jí to došlo:

„Vítejte, Vy musíte být ta Jana, co o ní táta tak básní. Akorát nejste tři metry vysoká... Pojďte dál, právě děláme rekapitulaci.“

Po očku jsem mrkla na Michala. Vzala jsem ho za ruku a společně jsme vlezli dovnitř. Okolo stolečku seděl zbytek osazenstva. S překvapením jsem mezi nimi zpozorovala i Jacka, sedící vedle prázdné židle, kterou však rychle obsadila mladá dívčina. Jako protiváha mládí seděl na druhé straně stolu bělovlasý starší muž, vzdáleně připomínající Einsteina. Zbývající trojice, dva muži a žena, byla ve středních letech. Právě žena byla šéfkou tohoto spolku. Také první začala hovořit:

„Nevím, co všechno ti ... ehm, tykání nevadí? Fajn, já jsem Helena ... Co všechno ti zatím Jirka řekl? Skoro nic, začnu od začátku. Jsme taková rodinná sešlost. Ten nejstarší je můj otec Ferdinand. Nenech se zmýlit jeho stařeckým vzhledem, na lyžích dokáže pěkně prohnat i Jirku. Toho znáš jako majora Bednáře, je to můj manžel. Petr a Pavel, ač na to nevypadají, jsou mí bráchové, dvojčata. A poslední zde přítomný výhonek rodu je dcera Jitka. Ještě máme pár členů, ti se ale toulají po světě a okolí. To je o nás vše.“

Den proběhl tryskem, vyprávění a seznamování prýštilo a byl večer. A co s načatým večerem? Když už je člověk jednou štamgast, je vhodné se v hospodě aspoň ukázat. Jitku jsme představili jako studentku archeologie, která zatím nemá nic na práci a tak očumuje a katalogizuje předchozí nálezy.

Výtah ke hvězdám

Po probuzení jsem se vyjevila, něco ve smyslu »Kde to sakra jsem?«, ale druhý pohled vše osvětlil. V noci se nikomu z nás nechtělo štrádovat přes les k jeskyni, jeskyní až do Malého zetka a pak teprve do spacáků a spát, takže jsme skončili v domečku, v případě Baltazara s Jackem v jejich stanu. Michal ve spacáku vypadal jako napůl vylíhlej motýl. Galantně přenechal Jitce pohovku v jeho buňce. Opatrně jsem vylezla z postele, odhodlána spáchat nějakou tu hygienu a snídani. Dnes jsem asi trhla rekord, hygiena včetně sprchy mi trvala 23 minut. Lepším se, za chvilku dosáhnu klučičích časů pod deset minut... V kuchyni jsem narazila na Jitku, veselou, čilou jako rybička, zrovna si kuchtila vejce na špeku.

„Dáš si taky? Přihodím pár vajec, ještě to jde!“

„Tak jo.“

Usedla jsem ke stolu a nechala se obsluhovat. Jitka se zvědavě zeptala:

„Jaký je dnes plán činnosti? Jestli se mám plašit, děsit či připravit.“

„Těšit. Když jsme zkoumali Malé zetko, podařilo se nám najít portál ve stěně obkružující střed. No, a mě by moc zajímalo, co je za ním.“

„To je jednoduchý. Domluvím se s našima, nachystáme nějaký zařízení a půjdem na věc. Ty zatím probereš Michala, ten by ti nikdy neodpustil, kdybys ho vynechala. Kolik je? Půl desátý. Sejdeme se v jedenáct v Malým zetku, jo?“

Než jsem stačila cokoliv říct, zpoza dveří se ozval Michalův hlas:

„Všechno slyším! Co tu kujete za pikle, cácorky?“

„Kdybys pořádně poslouchal, tak to víš!“ odvětila jsem. „Dnes se bude zkoumat ten portál ve středové zdi.“

„Nojo, máš pravdu. Počítejte se mnou! Samotné vás jít nenechám!“

Jitka se na mě ušklíbla a zašeptala:

„Co jsem říkala...?“

Nebylo to přesně v jedenáct, spíš už ke dvanácté, a já opět kladla ruku na zamazané místo na skalní stěně. Po dotyku se začal rýsovat portál ve středové stěně. Zároveň se vedle portálu objevila již známá prohlubeň s několika vypínači. První dva byly nazlátlé, čtvercové, u těch jsme měli vyzkoušeno, že ovládají světla. Pak byl jeden stříbřitý, a jeden kulatý, ostře zelený. Již jsme věděli, že kulatý tvar znamená otevřeno, ale co ta barva? Pak se ozvalo zazvonění, že se portál brzy zavře. V ten okamžik se změnil kulatý zelený vypínač na čtvercový fialový. Takže tento indikoval změnu nejen tvarem, ale i barvou. To by mohlo být výhodné ve tmě. Po druhém zvonění provedl Michal experiment - dotkl se onoho vypínače. Ten zareagoval tak, jak jsme očekávali: změnil barvu na zelenou a tvar na kolečko. Portál zůstal otevřen a lákal nás k průchodu.

Poslední kontrola vybavení, hlavně si Jitka překontrolovala svůj vylepšený spektrální zářič, Michal Baltazarovu speciálku a já lékárničku a zásoby. Povzbudivé výkřiky od zůstávajících lidí a pak krok do mlhy portálu, která se nerozplynula, ani když Michal vyzkoušel všechny vypínače.

Přivítala nás absolutní temnota. To je tak, když se chvátá. A já mám na tom svoji vinu. Máme spektrální zářič, Baltazarovu speciálku, ale nikdo z nás si nevzpomněl na čelovky. Naštěstí je Michal pohotový a rozsvěcí speciálku.

Stojíme na něčem, co by se dalo směle nazvat schodištním odpočívadlem. Prostě kus rovné podlahy tak tři krát tři metry, před námi podle odlesků asi skleněné zábradlí, vlevo schody nahoru, vpravo schody dolů. Jednotlivé stupně vypadají křehce. Tenounký děrovaný plech jedním koncem opřený o stěnu, na druhé straně schodu zase skleněné zábradlí. Podala jsem Michalovi ruku a chystám se vstoupit na první schod nahoru. Michal si klepe na čelo, táhne mě od schodů a druhou rukou uvolňuje lano s karabinou. Nojo, šéf bezpečnosti je tady on. Zacvakává mi karabinu do očka na zádech, bere mě pro jistotu za ruku a teprve nyní mě pouští na první schod. Stojím a nic se neděje. Dupnu si, nic. Lehce poskočím, produpnu. Schod se ani nehne. Prvotní dojem z křehkosti bere za své. Klečím na schodu a ohmatávám materiál schodu. Dokonce ani na omak to není kov. Zkouším do toho lehce škrábnout nožem. Špička nože po materiálu sklouzává, jako kdyby byl naolejovaný.

Jitku moje experimenty přestávají bavit. Šeptem odvolává Michala k portálu. Stejná prohlubeň jako zvenčí, dva nazlátlé vypínače světel, jeden stříbrný a jeden kulatý zelený. Je to správně, portál je otevřen.

Michal si už navléká rukavici a dotýká se prvního vypínače. Budiž světlo! Rozsvěcí se světlo nad námi a nad úsekem schodiště nahoru k další plošince. Je vzdálená šestinu obvodu stěny a asi dva metry výš. Vede k ní sedm schodů. Další vypínač osvětluje druhou stranu schodiště. Sedm schůdků dolů k plošince v šestině obvodu.

Jitka žadoní pohledem na Michala, že ona je vědec a chce, chce, chce! Michal se usmívá a gestem ji pobízí, ať tedy pokračuje ona. Drobná ruka v rukavici se dotýká stříbřitého vypínače. Chvilku se nic neděje, pak se ozve zasvištění. Kus zábradlí odpočívadla mizí a za ním v prostoru visí kruhová plošina ze stejného materiálu jako schody. Nechápavě zíráme. Mezi odpočívadlem a plošinou je milimetrová mezírka. Plošina na ničem nevisí, nic ji nepodpírá. Teprve potom si všímáme nízkého masivního sloupku uprostřed plošiny. Uprostřed vrchní strany je obrazovka obklopená klávesnicí. Chci se jít podívat, nejde to. Michal nás obě drží za kroužky na zádech a vrčí:

„To ne, to jsme si nedomluvili. Kdoví, kam by nás to zavezlo. Chcete se ještě někdy vrátit zpátky domů? Ani nevíme, jak to ovládat!“

Schlíple stojíme vedle Michala. Má pravdu, jsme moc hrr. Pak, když se delší dobu nic neděje, ozve se opět zasvištění. Střed je zase volný, zábradlí na svém místě. Otáčím se opět ke schodišti, když periferním viděním zpozoruji nějaký nápis nade dveřmi. Doluji z kapsy Jackův minifoťák a fotografuji ho. Jde to mizerně, jsem moc malá a těsně nad nápisem je osvětlovací těleso. Jitka to bravurně řeší. Škrábe se Michalovi na záda a už mu klečí na širokých ramenou. Já ji přidržuji zepředu. Jitka fotí zblízka, z dálky, na několikrát. Pak chce celkový záběr i s dveřmi, Michal couvá o pár kroků zpátky. Pak zakopne o pohozené lano a kácí se dozadu. Jitka strašlivě ječí, neboť je výš než zábradlí. Jsem v šoku! Takhle blbě přijít o člena výpravy! Jitka přepadává přes zábradlí!

Nepřepadává, je rozplácnutá na čemsi neviditelném. Pomalu po tom klouže dolů až přistane vedle Michala. Po prožitém šoku lapá po dechu, bílá jako křída. Není sama. Michal na ni nevěřícně zírá, jako kdyby viděl strašidlo. Pak si dodá odvahy a dotkne se Jitčiny tváře. Je hmotná a živá... Oddechnutí zní jako malé tornádo. Já se probírám ze strnulosti a zjišťuji, že sedím na bobku a brečím. Prostě šok.

První promluví Jitka:

„Uf, to bylo něco. Až jsem si ucvrnkla do kalhotek. Zabezpečení tady mají skvělý, ale takový zkoušení si ráda odpustím.“

Přestávám brečet, a jelikož potřebuji odbourat adrenalin, s vážnou tváří se ptám Jitky:

„Přebalit nepotřebuješ? Bylo to skutečně jen cvrnknutí? Já bych se asi po....“

Jitka na mě vytřeštěně hledí, co to melu, do toho vpadává Michal trochu hysterickým řehotem. S ulehčením se k němu přidáváme.

Již zklidněná Jitka má naléhavou prosbu:

„Prosím, neříkejte to našim. Už by mě samotnou nikam nepustili. Já si budu už dávat pozor a myslím, že vy taky...“

Souhlasně přikyvujeme a pro dnešek končíme. Musíme přebrat fotky, Jitka se musí přebalit a musíme se dohodnout na dalším postupu. Jsme už seřazeni u portálu, když Michal prohodí:

„Stejně by mě zajímalo, jestli ten výtah zmizel sám od sebe nebo jestli si ho přivolal někdo jiný...“

Nezemě

Nazítří znovu stojíme před portálem. Máme vylepšené vybavení, hlavně díky Jitčině rodině. Fotoaparát je nyní upevněn na teleskopické tyči, která se dá roztáhnout z půl metru až na pět metrů. Je uchycen v kardanovém závěsu a ovládán pomocí dvojice ocelových lanek, takže může být nasměrován libovolným směrem. Přibyla k němu také malá, ale výkonná svítilna. Každý má u opasku připevněn malý bateriový naviják, ale jde ovládat i manuálně. V kombinézách je nově chránič páteře, výhodný při pádu, třeba ze schodů.

Prozkoumali jsme fotky nápisu nade dveřmi. Díky Jitčině štěstí v neštěstí se jí při pádu podařilo vyfotit i nejbližší dveře nahoře včetně jejich nápisu. Každý nápis je tvořen sedmadvaceti centimetrovými kolečky ve čtyřech barvách - červená, zelená, modrá a žlutá. Na konci nápisu je jedno kolečko větší, asi o průměru pěti centimetrů. V něm je zobrazena Země, jak vypadá z oběžné dráhy se středem nad Brnem. Aspoň to tak zpočátku vypadalo, pak nám došlo, že střed není v Brně, ale v souřadnicích Malého zetka a portálu. Kód našich dveří máme všichni v několikerém provedení - slovní popis, vytištěný na barevné tiskárně i vymalovaný ručně fixkami na plastovém proužku.

Michal naposledy kontroluje nás, sebe, stav vypínačů vedle portálu. Vše je v pohodě, a tak vchází do mlhy portálu. Jdeme za ním. Na odpočívadle je vše při starém. Světla svítí nad oběma schodišti, výtahová šachta uprostřed je prázdná. Jitka se pomalu šine k zábradlí, ruku nataženou před sebe. Je již skoro u zábradlí, když se zastavuje a říká:

„Stále to zádržný pole tady je. Je to jako velmi měkká guma. Čím víc tlačím, tím klade větší odpor. No nic, jdeme dál.“

Už včera jsme se dohodli, že prozkoumáme vedlejší dveře, a to ty nahoře. Vážeme se navzájem lankem přes naviják, co kdyby... První jde Michal, pak Jitka a já náš malý průvod uzavírám. Zastavujeme před vedlejšími dveřmi. Jitka se zničeho nic ptá:

„A co když tam bude nedýchatelná nebo dokonce jedovatá atmosféra?“

Já i Michal se zarazíme. Na to jsme nepomysleli. Vrátit se, udělat skafandry, nebo bude stačit potápěčský přístroj? Pak si něco uvědomím:

„Jitko, viděla jsi někde v Malým zetku a přilehlých místnostech něco, co by vypadalo jako přechodová komora? Já tedy ne. Tvůrci tady tohoto s tím museli určitě počítat. Buď jsou všechny portály bezpečné, nebo ty nebezpečné budou blokované. Každopádně se pořádně nadýchneme, než někam vlezeme!“

Jitka vypadá, že je s vysvětlením spokojena. Se zaujetím si prohlíží pás symbolů nade dveřmi.

„Ten obrázek planety vypadá zajímavě. Zelenomodrý oceán, žádná velká pevnina, houf ostrovů. Už se těším, jaké to bude ve skutečnosti.“

Michal zatím věnuje pozornost vypínačům. První tři vypadají normálně, jako u našich dveří. Poslední je pro změnu pětiúhelníkový a šedý. Michal se ho zlehka dotýká. Vypínač nereaguje. Zkouší zatlačit, posunout pootočit. Nic nejde, nic se neděje.

„Přejmenujeme Jitku na Sibylu! Zrovna tyhle dveře nejdou otevřít. Co teď? Půjdeme dál nahoru nebo zpět k prvním dveřím dole? Já bych radši šel zpět.“

Dívám se na Jitku, ona na mě, obě svorně krčíme rameny. Je to trochu zklamání. Co když jsou všechny portály nedostupné zevnitř? Jen zvenčí? Obracím se a jdu zpátky, Jitka s Michalem mě následují. Míjíme naše dveře a sestupujeme k těm dalším. První pohled patří vypínači. Hurá, je to fialový čtverec! Druhý pohled je na ikonu planety. Modré moře, zelenohnědá pevnina, sem tam mrak... Modlím se ke všem známým i neznámým bohům, ať jdou dveře otevřít. Raději se ničeho nedotýkám a čekám na Michala. Ten natahuje ruku a dotýká se fialového čtverce. Vypínač se poslušně mění na zelený kroužek. Něco zasyčí, jako v autobuse dveře, a portál se pomaloučku otevírá. Jde to ztěžka a je slyšet, jako by něco drhlo. Michal ustupuje o krok a táhne nás za sebou. Portál se na moment zarazí, je slyšet hlasitý, přerývaný zvuk něčeho přetíženého. Pak portál poposkočí, otvor zalije známá mlha. Ozve se cvaknutí, jak zapadl do koncové polohy a z mlhy portálu vyšplouchne cákanec bahnité vody, kus bahna a nějaká zelená žoužel.

Jitka si navlékla speciální nitril-silikonové rukavice, které se normálně používají jen v chemicky a radiologicky zamořeném prostředí, dřepla si do bahna a začala zkoumat hromádku řas.

Michal ji zachmuřeně pozoroval a pak se zeptal:

„Nechceš snad jít na průzkum za portál, že ne? Jak je ta kombinéza odolná proti vodě? A nerezaví, když je kovová?“

Jitka se pousmála, nechala přehrabování se v zelené hromádce a začala, jako správná vědkyně, vysvětlovat:

„Určitě víš, co je GoreTex. Voda zůstává na povrchu materiálu, ale vodní pára prochází, proto se tak nepotíš. Kombinéza je další stupeň. Je přirozeně hydrofobní, takže vodu odpuzuje. Je tak prakticky vodotěsná, a to až do hloubky tří metrů. A nerezaví. Není to přímo nerezová ocel, ale něco podobného. A abych odpověděla na první otázku: Jana to tady vede, ta rozhodne. Já bych šla...“

Michal se otočil ke mně, ale já už byla rozhodnutá:

„Také by mě zajímalo, co je na druhé straně, ale nechci moc riskovat. Proto se přivážeme jeden k druhému už tady. První půjde Michal, přece jen je nejsilnější a nejvíc obezřetný, pak Jitka a já půjdu poslední. Uděláme jen pár kroků, na chvilku se rozhlédneme a vracíme se v opačném pořadí, jak tam půjdeme. A tou chvilkou myslím maximálně půl minuty, jasný?“

Oba přikyvovali. Natahali jsme lana přes navijáky a vzájemně jsme se poutali. Poslední kontrola, vše je ok, tak vyrážíme. Michal mizí v mlze portálu, Jitka ho vzápětí následuje. Nechávám jí vteřinovou rezervu, abych ji nezašlápla a odhodlaně vstupuji do portálu. Je to jako průchod vzduchovou clonou v obchodním domě. Vystupuji z portálu. Je to tady takové... nepříjemné. Nazelenalé přítmí, puch shnilotiny, vlhké dusno. Vzápětí se málem přerazím o Jitku. Klečí na samém okraji skalního schodu, v rukou drží vibrující natažené lano. To vede přes hranu skály. Proboha, Michal! Klekám si vedle Jitky. Až teď zaslechnu tlumené kvílení přetíženého navijáku. Jitka houževnatě vytahuje lano. Mám delší ruce, dál na laně dosáhnu. Táhnu ze všech sil, naviják si už jen spokojeně přede. Během chvilky se u okraje skály objevuje Michalova hlava. Bezpečnostní přílbu má nakřivo, zakrvácený nos, bradu i přední část kombinézy. Mátožně mává rukou, rychle ji uchopím a pomáhám mu přes okraj. Levou nohu táhne podivně za sebou. Není divu. Do boty je zakouslá jakási potvora, zatím vidím jen hlavu a kus krku. Ten je ohnutý v podivném úhlu. Zlomený, ne ohnutý. Michal syká, ale statečně táhne potvoru na své noze dál. Když už je jasné, že potvora nespadne, vytahuje z pochvy nůž a snaží se rozpáčit zobákovité čelisti. U toho vykládá, co se stalo.

Prošel clonou a hned se zarazil. Stál totiž na kraji skalního schodu. Chtěl ustoupit stranou, ale nestihl to. Téměř vzápětí se zpoza schodu vymrštila tlama a zahryzla se mu do boty. V okamžiku, kdy se sehnul a snažil se tvora sundat do něj vrazila Jitka. Chvilku balancovali oba na hraně, pak se Michalovi podařilo odstrčit Jitku od okraje skály. Pak zakopl o hlavu stále zakousnutou do levé boty a už se řítil. Spadl na úzkou římsu do hnízda. To bohužel nevydrželo, sklouzlo po rozbitých vajíčkách a zmizelo v hlubinách. Stáhlo sebou i tu potvoru, a ona Michala. Tomu se naštěstí podařilo zachytit se za okraj římsy, ovšem za cenu rozbitého nosu. Potvoře přitom asi zlomil vaz, už se neškube, ale jen mrtvě visí. Pustit se ovšem nechce. Dál to už znám.

Jitka obdivně zírá tu na Michala, tu na mrtvou potvoru. Bere si opět rukavice a chce se odepnout, aby se jí nemotaly lana. Okřikla jsem ji:

„Zůstaň připoutaná, okamžitě se vracíme. Michal je na tom špatně, možná má ten nos zlomený, navíc asi i otřes mozku. Jestli chceš, vezmi si to zvířátko sebou, ale budeš na to sama, já se budu starat o Michala.“

Jitka zkusila tvora vzít do náruče, ale nešlo to. Nakonec šla pozpátku a táhla tvora za sebou. Opětovný průchod clonou, cvaknu do dveřního vypínače, portál se uzavírá. Pár schodů, další portál a jsme doma. Skoro... Baltazar mi pomáhá s Michalem do koupelny. Jitku obskakuje její máma Helena a kupodivu i Jack. Teprve teď mě dohání šok. Náhle sedím v koupelně na zemi, Michalovu hlavu v klíně, na čele mokrý studený hadr. Baltazar jemně otírá Michalův obličej houbičkou. Voda s krví mi stéká na kombinézu.... Mám už jen jediné přání - zalézt do postele a přestat vnímat tento svět. Ale až obstaráme Michala...

Tak příšernou noc jsem dlouho neměla. Jedna noční můra přecházela do druhé, do třetí. Padám ze skály, žere mě nějaká potvora, utíkám chytat Michalovo lano, ale mám nohy jako z olova. Budím se rozlámaná pár hodin po usnutí. Navíc mě pobolívá hlava, za očima a v zátylku, klasická migréna. Potichu vstávám a jen za tlumeného svitu obrazovky přehrabávám skříňky a zásuvky. Pak zabliká čelovka a Baltazar se tlumeně ozve:

„Jestli hledáš prášky proti bolestem, ty jsou v lékárně a lékárnu mám tady u Michala. Pojď si pro ně.“

S úlevou se šourám k Baltazarovi, ten mi na cestu svítí zacloněnou čelovkou. Vykládám mu, co mě kde bolí a dostávám jeden Algifen a půl Brufenu.

„Nechci ti toho dávat moc, aby ti nebylo špatně. Algifen je na rychlý nástup a Brufen zase dlouho vydrží. Zapij to vodou a zalez, než začnou prášky působit.“

Honem se ještě ptám na Michala:

„Ten je v pohodě, dokonce ani ten otřes mozku nemá. A ten nos má jen naražený, musíte si dávat pozor při líbání.“

Ještě že je tma a není vidět, jak rudnu. Baltazar asi vidí ve tmě, tak se jen tichounce uchechtne, prohrábne mi vlasy a pošle mě spát. Usínám, ani se nestačím zahrabat do spacáku.

Ráno je mi už líp. Dokonce natolik, že pomáhám Heleně chystat snídani. S ní si sednu k Michalovi na postel a krmím ho jako malé dítě. Michalovi jiskří očička a spokojeně přežvykuje.

„To bych si nechal líbit. Snídani do postele od milované osůbky...“

Baltazar pootevře jedno oko a prohlásí:

„Taky bych si to nechal líbit!“

Ještě, že mi Helena naložila takovou kupu. Naberu plnou lžíci:

„Tak, Baltíku, nadzvedni hlavičku, otevřít pusinku, letadélko letí!“

Šup a lžička je v puse.

„Neboj, Michálku, na tebe jsem nezapomněla.“

Další vrchovatá lžička mizí v Michalových ústech. Usmívám se na všechny strany jako sluníčko, a to už ti dva nevydrží. Jsou celí fialoví, jak usilovně polykají a přemáhají smích, aby nevyprskli obsahy úst. Počkám, až dopolykají a na závěr dodávám:

„Odříhnout si musíte sami, tahat vás nebudu.“

Odcházím do kuchyňského koutu a za mnou se ozývá mohutný řehot. Helena stojí opřená o skříňky, kroutí s úsměvem hlavou a říká:

„Šašci, všichni tři.... A Jitka je čtvrtý. Vy jste se hledali!“

Honem se ptám:

„A jak se má Jitka?“

„Ta už je dávno vzhůru, kuchá tu potvoru, co dotáhla. A když nekuchá, vymýšlí s dědou zabezpečení průzkumu, aby se neopakovala včerejší situace.“

„Půjdu se za ní podívat, dneska nikam nepůjdeme. Necháme odeznít šoky...“

Jdu do Velkého zetka podívat se po Jitce. Něco ze včerejška mi vrtá hlavou, čemu nerozumím. Možná bude Jitka vědět. Za vědeckým domečkem leží na bednách napůl rozpitvaná potvora. Chvilku si ji prohlížím. Vypadá zajímavě. Labutí krk i hlava s ozubeným zobákem, ale třikrát tlustší a chlupatá. Baculaté holé tělo, blanitá křídla jako netopýr. Huňatý ocas, skoro jako liščí. Nohy od přerostlé slepice. Rozestavené reflektory ozařují scénu, ale Jitka nikde. Pootevřenými dveřmi vstupuji dovnitř. Z dalších, dokořán otevřených dveří se line ryčný metal. Kupodivu ani tam Jitka není, jen děda Ferdinand. Nohou si podupává do rytmu, před sebou na stole mnohavrtulový aparát. Právě k němu přidělává miniaturní kamerku. Pokyne mi hlavou, ukáže na volnou židli a ať se posadím. Ztlumuje metal a povídá:

„Jitka poreferovala, co jste zažili. Dali jsme hlavy dohromady a výsledek vidíš tady na stole. Říká se tomu dron a je to šestivrtulový vrtulník. Díky tomu to má báječné manévrovací schopnosti a dost to unese. Akorát to hrozně žere baterky, ale na tu chvíli, než zjistí, co je za portálem to bohatě stačí. Má to v sobě minipočítač, takže jsme to naprogramovali asi takhle: Dron vletí do portálu se zapnutou kamerou. Po průletu poodletí o deset metrů, udělá několik otáček okolo osy, přepne na infra režim, udělá další otáčky a pak se vrací. Do portálu se trefuje pomocí radaru, portál má specifický tvar i odraz. Jakmile proletí zpátky, dálkovým ovládáním ho vypnete, ať nepoletuje. Přehrajete si video z kamery a jestli se vám bude to, co uvidíte, zamlouvat, půjdete i vy. Hezky jsme to vymysleli, co?“

„Máte můj obdiv. Jen... Kde bych našla Jitku? Potřebuji se jí na něco zeptat.“

„Teď bych ji nerušil. Zalezla si s Jackem k sobě do ložničky. Také se potřebuje odreagovat a vyplavit adrenalin. Proto taky poslouchám metal, ten je spolehlivě přehlušil.“

V duchu kroutím hlavou. Jitka a Jack? Mimoděk si vzpomínám na Baltazarův projev o Jackovi a jeho sex appealu, na moji kresbu v jeho notesu. Buďme rádi, že to dopadlo takhle a nezkusil vyjet třeba na paní Helenu. Loučím se s dědou a jdu si po svých. Děda odchází testovat dron.

Později odpoledne přichází Jitka, uvolněná, usměvavá.

„Prý ses po mě sháněla...“

„Jo, sháněla. Posaď se, bude to asi na dýl. Jde asi o tohle: Včera, když jsme otevírali ten portál, tak o něco drhnul a pak vyplivl šplouchanec vody a bahna. Když jsme ale vlezli do portálu my, objevili jsme se na suché skále kousek od okraje. Odkud se tedy vzala ta voda? A proč tam nebyla podzemní prostora, jako tady?“

Jitka třeští oči, kroutí hlavou a potichu si nadává:

„To si říkám vědecký pracovník, přehlédnout takovou věc. Ta mě měla trknout okamžitě! Nejpozději, když jsme se vrátili!“

„To jsi asi už myslela na Jacka, ne?“ povídám s úsměvem. Jitka krásně rudne.

„Nó, to jo, ale i tak...“

„Z toho si nic nedělej, starosti nech koňovi, ten má větší hlavu. Raději mi pověz, co jsi zatím zjistila o té potvoře a já se ti na oplátku svěřím s mou teorií o původu vody.“

„Zatím nic moc. Je to něco jako přechodový článek mezi pterodonem a šelmou. Blanitý křídla, slepičí pařátky a holé tělo je pterodon. Krk, hlava, ocas a čelisti jsou šelma. Podivuhodný je způsob rozmnožování. Totiž, tohle je samice a má dvojité pohlavní ústrojí. Jednak snáší vejce, ale ty tvoří pouze zásobárnu potravy. Z druhého ústrojí se rodí živá mláďata, ta mají na horní čelisti dutý trn. Tím se probourají do vejce k živinám. Víc jsem zatím nestihla...“

„Stane se. Teď k té vodě. Mám teorii, že každý portál v sobě má nějaký zásobník. Je to logické. Představ si: vstupuješ do portálu a atomy tvého těla se okamžitě nějak vydávají do cílové vrstvy portálu. Každé zakolísání by vyvolalo sérii oscilací s možným překryvem i oddělením vrstev. Pokud je na vstupu nějaký zásobník, tohle nehrozí. Co na mě tak zíráš?“

„A to je prosím obyčejná studentka archeologie, humanitního oboru. Takhle mě strčit do kapsy. Slyšet to děda, mám z ostudy kabát!“

A za námi se ozval děda:

„Ale to víš, že slyším, ale nedbám. To se stane i v těch nejlepších rodinách! Každý má nárok na světlé i tmavé chvilky.“

Jitka jen zakroutila hlavou:

„Co ty tady, dědo? Už máš hotového drona?“

„Už dávno, právě ho jdu vyzkoušet na našem portále. Tady jsem se stavil jen se zeptat, jestli jdete se mnou.“

Šli jsme všichni. I Michal srdnatě vstal z postele a prohlásil, že už se cítí fajn. Portálem jsme prošly s dědou jen já s Jitkou, ostatní to sledovali z druhé strany. Odkudsi se vynořivší Jack třímal v každé ruce jeden foťák a chystal se dokumentovat děj. Děda nás zatím instruoval, jak s dronem zacházet:

„Tady, zespodu je hlavní vypínač, startovací tlačítko a signalizace. Nejdřív zapnout hlavní vypínač. To kvílení jsou nabíhající gyroskopy zajišťující stabilitu. Jsou tři, takže se musí rozsvítit tři zelený ledky. Pokud blikají, je něco špatně. Potom chytnete dron za tohle držadlo, namíříte na portál. Ty dvě kolečka se musí překrývat navzájem i s portálem. Teď je vhodná doba nachytat si tuhle krabičku, to je dálkové vypínání motorů. Takto stisknout startovací tlačítko. Až ucítíte tah, jak začínají zabírat vrtule, jemně dron pustíte, žádný škubání nebo házení. Asi takhle.“

Děda pustil dron, ten se malounko zhoupl a plavně zaletěl do portálu a odpočítával vteřiny. Při patnácté vteřině se dron vyloupl z portálu a děda zmáčkl tlačítko na dálkovém ovládání. Dron zašuměl vrtulemi a začal se snášet k zemi. Instruktáž pokračovala:

„Tak máme drona zpátky. Zatím nic nevypínejte. Teď přijde ta zábavná část. Zezadu na kameře je malý plochý displej a ovládací tlačítka. Pustíme si záznam.“

Film začínal několika šmouhami, jak děda s dronem mával. Pak se objevil portál, chvíle klidu a pak šedivá mlha. Když se rozjasnila, bylo vidět Malé zetko s hloučkem postav. Dron se najednou zapotácel, ale hned se zase srovnal. Kousek poodlétl a začal se točit kolem svislé osy. Záběry byly rozmazané, neostré, jen sem tam bylo něco vidět. Například smějícího se Baltazara s polštářkem v ruce, jak s ním míří ke dronu. Aha, tak to bylo to zapotácení na začátku! Pak se záběr přepnul do zelenočerného zabarvení, pak zas do normálního. Poslední záběr na přibližující se portál, mlha a Jitka...

Děda seděl na bobku, prohlížel drona a pak moudře pravil:

„Budu muset naprogramovat nižší rychlost otáčení, není nic poznat. To by nic nepomohlo. Ale Baltazar je pašák, báječně improvizoval možnost napadení drona. No nic, jdu ladit. Další pokus za hodinu. Těšilo mě, dámy, projdu až po vás.“

Další pokus proběhl úspěšně. Na filmu proběhl krásný panoramatický záběr. Děda vylepšil dálkové ovládání, takže šlo ovládat let drona i kameru, čímž jsme získali ideálního průzkumníka.

Druhá cesta do Nezemě

A opět stojíme před portálem. Už po... ani to nechci počítat. Snad to dnes projde bez problémů. Použili jsme dron jako jeho poslední provozní zkoušku, prozkoumali záběry kamery, nezaznamenali jsme žádné rušivé prvky. Trochu jsme upravili pravidla prostupu portálem, už žádné lepení se na záda ani zbytečné zdržování. Prostě, další půjde v odstupu tří až pěti vteřin, aby předcházející měl chvilku času na orientaci. Děda dodělal do navijáků automatizaci trvale udržující lana v mírném napětí. Pro případ dalšího pádu je automatika nastavena na brzdění lana, přesáhne-li odvíjení více než dva metry za vteřinu. Nastavování tohoto bylo rozkošné. Michal si hrál na pevně uchycený monolit na střeše vědeckého domečku, vedle něj měl rozloženy svoje měřidla děda. Zkušebního králíka dělala Jitka, která zakopávala na kraji střechy a padala dolů. Dole bylo několik nafukovacích i molitanových matrací, okolo kterých stál zbytek základny ve funkci chytačů a usměrňovačů pádu. A ač jsme se okolo matrací porůznu hemžili, Jitka pravidelně končila v Jackově náručí. A to, i když skákala pozpátku. Jen jednou ji chytil její strejda Pavel. Odvděčila se mu tím, že v ní zabublalo, zaškrundalo a vypadla z ní snídaně. Vrchem. Musel se jít, chudák, kompletně osprchovat a převléct. Když za půl hodiny došel jako úplně jiný a mokrý člověk, už jen zpovzdálí přihlížel. Na povzbuzení ostatních vykládal svoje zkušenosti s podobnými nechutnými příhodami, například jak málem zkolaboval na nežádoucí účinky:

„Doktorka mi předepsala nějakej lék na vykašlávání dle potřeby, acylpyrin a vitamíny třikrát denně. Vzal jsem hned acylpyrin a vitamíny, pak v poledne další a v šest večer třetí dávku. Jak jsem ulehl, tak jsem se začal dusit, říkám si, že nastala chvíle toho kašlacího bazmeku. Vzal jsem si doporučenou denní dávku a zase ulehl. Skutečně se mi dýchalo líp, vesele jsem si odkašlával a odkašlával, až jsem měl plnou hubu hlenu. Šel jsem ji vyplivnout do záchoda. Ještě, že tak. Po dalším odkašlání se mi zvedl žaludek a obsah letěl ven. A znovu. A znovu. I když už jsem neměl co, návaly na zvracení neustávaly. Nakonec šly už jen sliny, šťávy a krev z nosu. Křeče břišních svalů nenavyklých na takové zacházení. Pak přišla zimnice, pot se ze mě jen valil, že jsem měl pod sebou louži. Ani jsem si neuvědomil, že mi povolily i ostatní svěrače. Válel jsem se na záchodě smotanej do klubíčka a ač jsem byl od telefonu necelý metr, neměl jsem už síly dojít k němu a zavolat pohotovost. Tehdy jsme bydleli s bráchou v garzonkách vedle sebe. Petr si v noci šel odskočit a uslyšel zpoza zdi divný pazvuky a přišel se podívat, co se děje.“

To už jsme seděli okolo Pavla na zemi a hltali příběh. Pokračoval ale Petr:

„To jsme ještě bydleli v Brně. Každej jsme měli klíče od toho druhýho, takže to šlo. Stejnak jsem nejdřív slušně zazvonil, co kdyby to byla jen říje. Když se nic nedělo, tak jsem si odemkl a vlezl dovnitř. Nejdřív jsem si myslel, že mě někdo vzal klackem přes nos. Ale nikde nic, tma jako v hrobě. Pak se zase ozval ten zvuk. Mix houkající mašiny před závorama, ochraptělýho kohouta, chrochtání prasete a kalové pumpy jedoucí napůl naprázdno. Až mi naskočila husí kůže. Rozsvítil jsem světlo v předsíni a uviděl bráchu. Tulil se k míse jako zamilovaněj študentík. Podlaha kolem něj vypadala jako kančí rochniště. Klepal se tak, že se musely seismografy v Akademii zbláznit. Když jsem na něj opatrně sáhl, co že se to děje, byl úplně ledovej. A to byl červenec, ani v noci neslezl teploměr pod pětadvacet stupňů. Teda, nejdřív jsem si myslel cosi o ožralejch prasetech, ale ta teplota.... Navíc v tom smradu, na kterej jsem si už začínal zvykat, nebylo ani stopy po alkoholu. Takže jsem odtáhl bráchu pod sprchu, pustil na něj horkou vodu, zhruba ho omyl z nejhoršího a zavolal záchranku. Doktor, starý praktik, přijel, zavrčel cosi o ožralejch prasatech, pak začenichal, odvolal ožralý prasata a začal kmitat. Injekce kodeinu, kofeinu, pak kalciovku, mě do jedný ruky vrazil flašku kapačky s fyziologickým roztokem, do druhé s glukózou, saniťákům přikázal klusem donést nosítka. Pak na botníku uviděl neschopenku a krabičky léků, vše sbalil do kabely. Saniťáci s doktorem naložili modrajícího bráchu do sanitky a s jekotem sirény odsvištěli.“

Poposedl si a pokračoval:

„Zbytek noci jsem uklízel ten Augiášův chlív, pak jsem se šel domů na pár hodin vyspat a pak jsem začal žhavit telefon, kam že to bráchu vlastně odvezli. Nikde nic nevěděli, naštěstí jsem si ještě vzpomněl na Vojenskou nemocnici v Židenicích. Byl tam. Na JIPce. Prý jsem mu rychlým zásahem zachránil život. To už mě říkal tamější doktor. Brácha byl velmi dehydrovaný, tělo nemělo dostatek energie, energetické zásoby na dně. Cpali do něj fyzio-roztok, vitamíny, elektrolyty, glukózu a vše ostatní. Od té doby, co ho přivezli, do něho nalili sedm litrů a teprve asi před hodinou se v cévce začaly objevovat první kapičky moči. A to vše jen proto, že byl alergickej na jednu ingredienci toho léku proti kašli.“

Vzpomínání přerušil Michalův hlas:

„Připraveni? Takže já první, pak Jitka a Jana. Udržujte rozestupy, ať mě nezašlápnete...“

Tento přechod proběhl bez problémů. Nikdo na nikoho nešlápl, nikdo nikam nepadal. I to zelenavé přítmí vypadalo tak nějak příjemněji. Michal zkoumal skálu vedle portálu, kam měl podle nových pravidel zarazit nastřelovací skobu, ke které by byl alespoň jeden vždy připoután. Přiložil skobu hrotem na skálu a do druhého konce klepl cepínem. Ozvala se rána a Michalovo sakrování:

„Nechce držet, mrcha. I když... Tady by vlastně ani skála být neměla, u nás je to jakási modravá slitina. Holky, ustupte kousek k portálu.“

Michal se rozmáchl a sekl cepínem do skály kus od portálu. Ostře nabroušený zoban cepínu se pod úhlem zasekl do stěny. Pak Michal zapáčil, až v toporu zapraštělo. Od stěny se odloupl velký placatý kus kamene a odhalil namodralou slitinovou stěnu.

„A je to jasný!“ hlásil Michal. „Vypadá to, že tento svět postihla jakási strašlivá geologická katastrofa. Tady by měl být podzemní sál, zatím je tu jen neširoká římsa okolo tý modravý stěny.“

Jitka, zkoumající stěnu a odštípnutý kus kamene, se přidala:

„Muselo to tu být zaplaveno roztavenou skálou, samotný cákanec lávy by se tak dokonale nepřichytil. Hodně žhavou a tekutou žulou a čedičem. Podle tloušťky vykrystalizovaného kamene to muselo trvat minimálně rok. Takové podmínky jsou pouze hluboko v sopkách. Vidíte tady nějakou? Široko daleko nic není. Připomíná mi to teorii o supervulkánu.“

„To je zase co?“ podařilo se mi zachraptět otázku.

„Normální sopka vzniká tak, že se okolo lávového pramene hromadí ztuhlá láva. Sem tam ho ucpe, pak se láva uvolní trochu explozivněji. Supervulkán vzniká tak, že se magma dostává blíž k povrchu na místech ne moc daleko od sebe, v oblasti stovek kilometrů čtverečních. Pomaloučku rozpouští horniny nad sebou až do úrovně, kdy je ochlazování shora v rovnováze s ohříváním zespodu. Vzniká obrovská kaverna plná tekutého magmatu, ale stále ještě nemá dost sil na prolomení zemské kůry. Průvodní jevy jsou gejzíry, žhavá bahniska, sírové kotle a pozvolné stoupání celé oblasti. To od zvyšujícího se tepla celé kaverny. V posledních chvílích se stoupání prudce zrychlí, načež se otevírá kráter o průměru stovek kilometrů a do vzduchu letí miliony kilometrů krychlových rozdrceného materiálu, páry, prachu a sopečných plynů. Oblaka prachu cloní planetu, ta má nedostatek slunečního svitu a pak to jde šupem. Nejdřív umírají rostliny, pak býložravci, masožravci, člověk... 99,9% života jde do prdele.“

Jitka se zvedá, bere si bágl a dokončuje:

„Náprava trvá tisíce let a není nikdy jistá. Tady není co zkoumat, doporučuju návrat a pokračovat ve výzkumech dronem, dokud se neobjeví nějaký lepší svět...“

Mlčky s Michalem vstáváme, bereme bágly a míříme za Jitkou k portálu.

Země II

Udělali jsme si s Michalem volné odpoledne. Já měla nějakou mizernou náladu, prostě jsem ohlásila, že se jdu projít do lesa, a Michale, nechceš jít taky? Michal okamžitě vyskočil, pravý galantní rytíř. Chvíli jsme se jen tak nazdařbůh motali lesem, pak Michal zavelel, podíval se kde je sluníčko a nasadil pochodové tempo. Michal se po mě občas ohlédl, jestli nezaostávám, ale takovou radost jsem mu udělat nechtěla. Pak jsme vylezli z lesa a stáli na skále nad řekou! Nechápavě jsem zírala, kde jsem se to proboha ocitla! Pak se Michal smiloval a odtajnil informaci, kde se nacházíme. Řeka je Svitava a jsme kousek od Adamova. Zpátky to máme půl kilometru do kopce a pak dva a půl kilometru relativně po rovině. A že mě neponese. Naštvala jsem se, otočila a vyrazila. Michal chvíli šel těsně za mnou a pak jen tak prohlásil, že tímto tempem a směrem bych do toho Brna mohla dorazit ještě dnes...Padla jsem do mechu a začala štkát. Michal se nejdřív vyděsil, pak odhalil, že nebrečím, ale směji se a přidal se. Vrátili jsme se za soumraku, příjemně unaveni.

U dveří do chodbičky, vedoucí k odpočinkovým prostorám nás očekávali děda Ferdinand s Helenou. Oba nás zavedli přímo do odpočinkové místnosti. Tam jsme zírali. Postele zmizely, místo nich přibylo pár stolečků s křesílky. Kuchyňský kout nyní zabíral třetinu místnosti a plynule přecházel do jídelního kouta s poctivým stolem pro šest až dvanáct lidí. Obrazovka ukazovala poklidnou scenérii, totiž bránu na pozemek.

Poněkud nechápavé dotazy zodpověděl děda:

„Když jste byli pryč, prozkoumali jsme pořádně základnu. Jack s Baltíkem nám předvedli komůrku s pěticí dveří a pomohli, tedy hlavně Jack, rozluštit co kde je. Jsou tam tři skladiště. V jednom je spotřební materiál, jako ručníky, mýdla a podobně. Druhé skladiště obsahuje pravděpodobně nějakou obdobu nouzových zásob a ve třetím skladišti se skrýval poklad. Tam byly zařizovací předměty základny. Nejdřív nás nenapadlo použití, tak jsme zkoumali dál. Za dalšími dveřmi je nějaká stanice na sledování a možná i obsluhu těch studní v Malém i Velkém zetku. No, a za posledními dveřmi bylo řídící centrum stanice. Dá se odtud ovládat cokoliv, zpřístupňovat zapečetěné prostory, budovat nové, přebudovávat stávající. Takže, Helenko, buď tak laskava a ukaž jim, kde teď budou bydlet.“

Helena jen pokynula rukou a přešla do jídelního koutu. Tam byly od vchodu neviditelné dveře. Za dveřmi byla jasně osvětlená chodba s několika dveřmi. Vysvětlovala a zároveň otevírala dveře a předváděla.

„Za každými dveřmi je něco jako hotelový pokoj. Předsíňka, vpravo vchod do hygienického kabinetu s vanou, sprchou, umyvadlem, bidetem a WC. Přímo je vchod do obytné části. Jedno veliké letiště, nepředpokládám, že byste chtěli oddělená lůžka. Pohodlná křesílka, stoleček, malinký kuchyňský koutek s mikrovlnou troubou a s dřezem, abyste nemuseli furt lítat do velký kuchyně. Osvětlení se dá regulovat hlasem. Co ještě... Jo, okno není okno, ale plochá obrazovka, kde si můžete navolit cokoliv. Panel klimatizace je hned vedle. Tak, užívejte si, mládeži!“

S těmito slovy nás opustila. Stáli jsme uprostřed pokoje, plni dojmů, až ticho přerušil Michal:

„Kdo bude poslední pod sprchou je lenochod!“

Nastalo horečné odhazování svršků, přetlačování se ve dveřích, smích a cákání vody. Nastavování vody, já chtěla teplejší, Michal studenější, vzájemné umývání... Dál nebudu popisovat, představivosti se meze nekladou.

Řeknu vám, je to pohoda, vyspat se zase jednou v pořádné posteli! Kvalitní sedmizónová matrace z paměťové pěny, lehká prošívaná přikrývka z dutého vlákna... A teprve v noci jsem zjistila, že Michal při spaní vydává srandovní zvuky. Ne, že by chrápal, to ne. Sledujte někdy psa, když má živý sen, utíká za balónkem, pak najde špekáček, ten je ale za sklem a právě ho krade kočka... Kníkání, vrčení, poňafávání a funění. Něco takového, ale v lidském provedení. Probudila jsem se ve výborné náladě, vedle mě se protahoval Michal a vrčel, že se vůbec nevyspal, že příšerně chrápu. Já, tichounká jako myška!

Takže jsem po snídani oznámila, že chci zkoumat portály v ... jak to říkal děda Ferdinand? Schodiště jako na majáku, ale na maják je tam moc dveří. Spíše schodová studna, jako v Indii. Některé jsou až sto metrů hluboké a je tam spirálové schodiště. A název byl na světe, bude to Studna světů. Můj požadavek na další zkoumání portálů měl ryze pragmatický důvod: Za pár dnů skončí prázdniny, nastane koloběh přednášek, praktik a cvičení, na zkoumání nebudu mít čas. Když jsem takto vysvětlila svůj spěch, osazenstvo mě začalo jednak litovat, jednak povzbuzovat. Suma sumárum, v jedenáct bude připraven tým a budeme moci vyrazit. Děda ještě na poslední chvíli upravil drona, přidal mu pár senzorů, třeba měření vlhkosti vzduchu, tlaku a teploty.

A zase rozhodování: Nahoru nebo dolů? Vyhrál směr nahoru, utahaní se budeme vracet zpět a to jde líp dolů. A kdybychom museli utíkat, také je to lepší dolů. První neprozkoumaný portál nám předvedl šedé pětiúhelníkové tlačítko, nesporný příznak zablokovaného portálu. Další portál byl kopií předešlého, zase zablokovaný. Následující také. A další, stejně zablokovaný. Naštvaně jsem prohlásila, že to dělají trpaslíci schválně, aby nás otrávili. A najust se nenecháme. Skončíme až u desátého nefunkčního! Asi jsem to prokletí zlomila, protože sedmý portál svítil uklidňující fialovou, která se po doteku změnila na zelený kotouček. Hurá! Připadla mi čest vypustit drona, Jitka si chystala dálkové ovládání a Michal dával na vše pozor. Dron zmizel v šedi portálu, podle předpokladů se za dvacet vteřin vrátil, Jitka ho vypnula a Michal odchytil. Pak zalovil v báglu, vytáhl laptop a propojil ho s dronem. Během chvilky přetahal obrázky a videa. Pak nastartoval videopřehrávač a pustil záznam z dronova letu. Byl to obrovský rozdíl mezi prťavou obrazovečkou kamery a pořádným displejem. Už první záběry vyvolaly úlevný oddech. Podzemní komnata, perfektně osvětlená. Přesto překvapením nebyl konec. Vedle dveří do spojovací chodbičky se nacházel tunel vedoucí pravděpodobně ven. Prosvítalo z něj denní světlo, takže nemohl být dlouhý. A na stěně vedle tunelu byla cedule s jakýmsi nápisem. Bohužel, i při opatrném zvětšení obrazu nebyl k přečtení.

Podívali jsme se na sebe. Tam musíme, je to známka inteligentních bytostí! Laptop letěl do báglu, dron na můj bágl, zaznělo zacvakávání karabin a Michal se už hrnul do portálu. Jitka se hrnula za ním, naštěstí si vzpomněla na minulý vpád a chvilku počkala. Já poslední, ještě jsem zkontrolovala, že jsme nic nezapomněli. Průchod portálem, Michal třeští oči na ceduli, Jitka mu konkuruje. Co je tam tak zajímavého? Jdu blíž a zírám. Sním či bdím? To není možné! Oči už automaticky čtou obsah sdělení:

Vítejte na rekreační planetě Eden-003.

Prosíme návštěvníky, aby dodržovali Návštěvní řád...

Oči mi sklouzly o něco níž. Asi totéž sdělení, ale rusky a nakonec i německy. Stále nechápajíc čtu znova první text. Je česky.

Strnulé ticho nakonec porušila Jitka:

„Snad by bylo lepší, podívat se na druhou stranu toho tunelu, než tady stát a zírat na ceduli. Možná tam najdeme i vysvětlení toho ... textu.“

Moudrá slova! Při pokusu vykročit jsme zjistili, že jsme jednak stále připoutaní k sobě, jednak se lana jakýmsi záhadným způsobem naprosto zasukovala navzájem a trvalo přes deset minut, než jsme je dali do pořádku.

Na druhé straně poměrně krátkého tunelu se před námi objevilo nádherné panorama. Tunel ústil v půli dosti vysokého kopce na upravenou terasu. Z ní byl nádherný výhled. Pozvolna klesající pahorkatina pokrytá skvrnami lesů, sem tam potůček přerušený jezerem, v dáli mohutná řeka vlévající se do moře. Krásně modrá obloha, hřející sluníčko, sem tam překryté mráčkem. A přímo pod kopcem rozlehlé roubené stavení připomínající statek na Divokém západě.

Zblízka byl dojem ještě větší. Pečlivě osekané kmeny zapadající do sebe s milimetrovou přesností, dřevěné okenice překrývající okna, pootevřené dřevěné dveře. Pootevřené? Michal do nich opatrně strčil. Dveře se otevřely dokořán odhalující předsíň. Na jedné stěně věšáky, pod nimi lavice, naproti drátěný botník, vedle něj policová skříňka. Dvoje dveře, jedny prosklené, druhé masivnější celodřevěné. Nikde nikdo, ba ani nic na podlaze, na věšácích či v botníku. Michal vzal za kliku od dřevěných dveří a pomalu ji stiskl. Dveře se s lehkým skřípotem otevřely a odkryly schody vedoucí dolů, pravděpodobně do sklepa. Jitka stála u druhých dveří a tázavě hleděla na Michala. Ten jenom kývl. Jitka otevřela dveře. Místnost působila impozantně. Vysoká přes dvě patra, až bylo vidět trámy střechy, mezi trámy střešní okna, v prvním patře balkón okolo tří stěn s dveřmi do dalších místností, na balkón dvojité schodiště. Po místnosti byly rozestavěny křesílka, stolečky, sem tam malá pohovka... Pod balkónem další dveře a průchody, byla vidět kuchyňka a několik salónků. U stěn mezi dveřmi stály skříně, buď s dveřmi nebo s policemi. A v jedné policové skříni bylo několik krabic a dvě řady knih. Jitce se rozzářily očička a radostně vyjekla. Odpovědí jí byl strašlivý skřek. Ztuhli jsme a pátrali po tom, co ten skřek vydalo. Zpoza jednoho průchodu se ozývaly jakési pazvuky. Michal se neohroženě přiblížil k průchodu a opatrně nakoukl dovnitř. Chvilku zíral do místnosti, pak se pootočil a gestem ruky nás přivolal.

Přes půl salonku byla vybudována voliéra se samostatným otvorem přes zeď, aby obyvatelstvo voliéry mohlo nerušeně přilétat a odlétat. V ní seděl na větvi ten nejnádhernější papouch Ara zelenokřídlý, jakého jsem kdy viděla. Přes metr dlouhé nápadně zbarvené štíhlé tělo, dlouhý ocas a silný zobák. Když zpozoroval, že je cílem obdivných pohledů, přešlápl, naklonil hlavu a spustil:

„Arrra chce sušenku! Terrrra je nejkrrrásnější planeta ve vesmírrru! Ať žije Impérrrium! Da zdrrrávstvujet Impérrrium! Es lebe Imperrrium!“

Jitka shodila bágl, chvilku se v něm přehrabovala a pak opatrně přes mříže prostrčila kus palačinky. Papouch překvapením málem spadl z bidýlka. Opatrně vzal nabízený mls, chvilku nad ním dumal, pak ho na tři cvaknutí zobáku zdlábl, načež prohlásil:

„Dobrrré to bylo, miláčku!“

Při pohledu na Jitčin vyjevený výraz jsme propukli v nezřízený chechot. Papouch chvíli kroutil hlavou, pak se přidal svým skřehotáním. Jitka chvíli zachovávala povznesený klid, pak to nevydržela a přidala se. Krásně jsme se tím uvolnili.

Pak přišla na řadu knihovna. Nejdříve jsme prozkoumali krabice. Byly to hry, všeobecně známé - Člověče, nezlob se, dáma, mlýn, šachy, prostě takové, co nesmí scházet v žádném rekreačním středisku. Knihy byly zřetelně používané, většinou červená knihovna, nějaká ta fantastika a detektivka. Náhle Jitka vzrušeně vyjekla a už vytahovala velkou tlustou knihu. Název hovořil za vše: Všeobecná encyklopedie pro mladé zvědavce. Jitka ukořistěný úlovek odnesla k nejbližšímu stolečku a začala ho studovat. V tu ránu pro ni přestal existovat svět. S Michalem jsme zatím prozkoumali zbytek místnosti. Našli jsme dámské a pánské hygienické kabinety, špičkově vybavené, a dimenzované pro více lidí. Pro změnu společná sauna a v přístavbě bazén. Pak jsme zaslechli Jitku, jak nás volá:

„Je tady všechno! Pojďte sem, budu vám předčítat historii Impéria!“

Sedli jsme si ke stolečku a Jitka začala:

„Přibližně až do čtrnáctého století se to moc neliší od naší historie. Velký předěl byl až Kostnický koncil. Ano, ten, co u nás upálili Mistra Jana Husa...“

Historie Impéria

Zikmund si pozval Jana Husa k malé filozofické disputaci. Trvala tři dny a je fakt, že se při ní malinko přiopili. Honzík nebyl takový asketa, jak si myslíme, rád jedl a chutnalo mu víno. Dohodli se, druhý den Zikmund Husa představil koncilu a požadoval, aby ho na místě zvolili papežem. Kardinálové se poněkud cukali, ale Pippo Spano dal zasedací síň obstoupit strážemi. Tak to udělali. Jan Hus nastoupil na papežský stolec jako Jan XXIV. Nějakou dobu musel válčit s ostatními kandidáty, ale Zikmund ho podpořil a uherská jízda palatina Gara Januse mu svými šavlemi prosekala cestu až do Říma. Mezitím se Štěpán Páleč, papežský tajemník, vrátil do Čech a rozhlásil, jaká čest potkala jejich krajana. Ve všech kostelích se rozezněly zvony a lid provolával slávu císaři, synu velkého Karla IV. Tisíce mužů se hlásilo do zbraně na křížovou výpravu za očistu církve...

Zikmund pochopil správně jednu věc: pokud Hus prosadí, aby se církev navrátila k biblické chudobě, všechen její majetek připadne jemu. Podporoval tedy očistu i za cenu sesazení několika kardinálů, kteří s tím nesouhlasili. Z koptských textů přeložili evangelia, která nabádají, aby kněží chodili nazí a živili se žebrotou. Tu nahotu jim malinko kazí nepříjemné počasí, ale při slavnostních příležitostech chodí do chrámů všichni bez oděvu.

Do čela císařských vojsk byl postaven velký vojevůdce Jan Žižka von Trotznoff. Po několika slavných vítězstvích byl povýšen na vévodu, oženil se s italskou princeznou a zemřel na mor kdesi pod Ravennou. Po něm se stal vrchním velitelem Prokopius des Barres. Ten dobyl Řím a zbytek Itálie, která tím byla konečně sjednocena pod císařskou vládou. Podrobily se další země, dokonce Francie a Anglie, znesvářené mezi sebou a zároveň se Španělskem. Císař Zikmund se odmítl do jejich hloupých sporů vměšovat a papež Jan rovněž. Církev prohlásila, že se bude starat pouze o věci duchovní a světské ponechá králům, za což očekává, že králové nebudou zasahovat do věcí kléru. Na všech územích byla jako všeobecná řeč a úřední jazyk deklarována čeština. Ta nakonec převálcovala rozšířenější jazyky, jakými byla angličtina, francouzština a španělština.

Požehnaný pontifikát Svatého Otce Jana XXIV. trval třiadvacet let, od roku 1415 do 1438. V jeho průběhu se konalo několik velmi důležitých zasedání a dva koncily. Koncil v Pise v roce 1421 znamenal málem jeho sesazení, když došlo ke sporu mezi nahými a oblečenými mnichy. Oblečení si přinesli pod kutnami zbraně a hodlali ostatní pobít, ale spiknutí bylo naštěstí prozrazeno. Papežův tajemník Jan Rokycana tehdy objasnil, jak moudrá a potřebná je rituální nahota kněží; také vyzval, aby při vstupu do chrámu všichni lidé odkládali oděv na znamení pokory před Bohem a znamení, že nemají co skrývat. O několik let později to už vyhlásili jako zákon. Také ustanovili zvyk, že ti, kdož dospěli ke stáří a moudrosti, jejichž děti dosáhly dospělosti a nic je již nepoutá, slavnostně odkládali oděv a stávali se pro zbytek života mnichy, což bylo považováno za nejvyšší poctu.

Druhý koncil se konal roku 1434. Svatý Otec byl již poněkud churav, nicméně jeho jasnozřivost se tím ještě zvýšila. Hlavním jeho blahodárným rozhodnutím bylo obnovení Templářského řádu, leč jako společenství zaměřeného výhradně na výchovu, léčení a činy všestranně ušlechtilé. Pokud mladí mniši chtěli bojovat, směli tak činit pouze holýma rukama a nohama, kterémužto umění je učili spřátelení mniši z Kitaje a Tibetu...

V té době dobyl Cařihrad turecký sultán Bayazid zvaný Blesk. Sedmihradský kníže Vladimir, zvaný Dracula, proti němu požadoval křížovou výpravu za účasti císaře, ale zestárlý Zikmund neměl na žádné podobné dobrodružství chuť. Raději přijal nabídku jednání, kterou mu přinesl sultánův bratr Džem, uzavřel se sultánem mír a dokonce si vyměnili učence a teology, kteří se zabrali do řady učených disputací. Křesťanští mniši a muslimští derviši se začali okamžitě mezi sebou hádat o správnou znalost Písem, ale činili tak rádi a hodlali v tom pokračovat ještě dlouhá léta. Muslimové se kvůli tomu naučili perfektně česky, takže čeština dobyla další země. Zatím se dohodli i kupci, znovu otevřeli Velkou Hedvábnou Cestu a začali usilovně bohatnout, takže platili císaři tučné daně. Spokojený Zikmund přehlédl své dílo, uznal je za dobré a klidně umřel.

Jeho následovníkem se stal uherský král Matyáš Corvinus, soused a úhlavní nepřítel Vladimira Sedmihradského. Je pravdou, že ti dva spolu často a rádi spolupracovali na loupežných výpravách proti tureckým sousedům, ale pohádali se nejspíš o kořist a pak se vzájemně podráželi, kde to šlo. Chytřejší byl český panovník Jiří z Kunštátu, který za Corvina provdal dceru a podpořil ho při kandidatuře na císaře, za což se stal říšským maršálem (poněkud směšným, protože se nedokázal udržet na koni, pro tloušťku a řadu chorob, na které po mnoha letech skonal). Vladimir vedl válku ještě asi tři sta let (dokonce se kvůli tomu dal svými čaroději změnit na upíra, nemrtvou bytost velmi obtížně zničitelnou). Moc smyslu to nemělo, maximálně to přispělo k odtržení Karpat od zbytku kulturní Evropy.

Na opačném konci Středozemního moře se nacházel Pyrenejský poloostrov, rozdělený mezi mocný Granadský Emirát a řadu ubohých křesťanských státečků. S emírem Boabdilem usilovně válčil zejména Fernando Aragonský a Isabella Kastilská, kteří za tím účelem dokonce uzavřeli sňatek. Škemrali o nějakou pomoc kde se dalo, ale bohužel marně, nikdo neměl snahu jim pomoci, zejména ne papež a císař. Nakonec přijali nabídku obchodnického rodu Pinzónů, kteří vypravovali tajně lodi na doposud utajený kontinent na Západě; vyslali jistého dobrodruha Cristofora Colomba z Janova, aby tam sehnal nějaké zlato a spojence. Colombo úkol splnil, čímž byla existence Západní Indie slavnostně odtajněna.

Colombo nikdy nepropadl iluzi, že se dostal druhou stranou do Číny. Fungovala Velká Hedvábná Cesta, chodily po ní karavany a styk Evropy s Asií byl natolik častý, že místní reálie znali. Nějakou dobu existovaly pochybnosti, ale odstranila je příští expedice. Fernando a Isabella vymysleli chytrý plán: vyslali bezohledného dobrodruha jménem Hernando Cortéz, aby jakýmikoliv prostředky získal spojenectví a pomoc Velkého Chána Kitaje, případně císaře ostrovní říše Nipponu. Cortéz objevil pevninu a na ní království Aztlan s hlavním městem Tenochtitlánem. Obyvatelé byli početní a měli spoustu zlata, nicméně byli poněkud prostomyslní. Cortézovi se podařilo přesvědčit císaře Montezumu, aby se svojí armádou vytáhl přes moře do Španělska a zachránil království. Společně porazili Boabdila, přinutili ho podrobit se koruně a provdat svoji dceru za Fernandova syna, čímž Granada připadla Kastilii.

Aztéckému císaři Montezumovi se v Evropě zalíbilo. Usadil se v Praze, která byla tehdy nazvána Matkou měst. Postěžoval si, že doma má neustálé problémy se svým kněžstvem, jehož kulty vyžadují stálé války kvůli zajatcům, kteří bývají obětováni místním krvežíznivým božstvům. Jediný laskavější bůh Quetzalcoatl se spokojil květinami a ovocem, což se líbilo křesťanským kněžím; vyslali tedy postupně do Aztlanu řadu nadšených misionářů a ti, pokud nebyli obětováni vyříznutím srdce, získali postupně lid na svoji stranu. Jelikož to byli téměř všichni Češi, učili ve své mateřštině. Trvalo to sice dlouho, ale povedlo se vše. Třešničkou na dortu bylo, že se čeština začala používat jako jazyk vzdělanců. Kdo neuměl česky, byl úplná nula a jako kdyby neexistoval.

Montezuma, oplývající zlatem, si žil v Evropě značně vesele a bez zábran utrácel. Když už neměl za co pít, rozdával místním šlechticům léna ve svém císařství a provdával za ně svoje dcery; rovněž jeho šlechta se ráda usazovala na evropských panstvích, takže docházelo ke značnému mísení krve. Z druhé strany činili totéž šlechtici Maurští a Saracénští, takže šlechtě postupně tmavla pleť. Také často docházelo k soubojům a drobným žertovným válkám, zvláště když do dění zasáhli Japonci a Číňané a seznámili Evropu s kodexem Bušidó. Souboje často končící smrtí udržovaly počet šlechty na zdravé úrovni, jinak by je stát neuživil.

Šlechta měla četná privilegia, z nichž velmi významné bylo mnohoženství; bylo zvykem, že šlechtic měl tolik manželek, kolik jich jeho léno uživilo. S každou měl řadu dětí, a ještě další se ženami, s nimiž se setkal náhodně. Vdovy (bylo jich dost) se brzy opět provdávaly a měly další děti, takže šlechtické mládeže bylo kupodivu hodně. Ne tak dospělých, protože o všechno museli tvrdě bojovat a často umírali, ke značnému pobavení ostatních. Kolem šlechty se pletla řada umělců, kteří jejich hrdinské činy různě opěvovali a vylepšené šířili po celém světě. A opět - největšímu ohlasu se těšily ságy napsané v češtině.

Je pravda, mnozí papežové se pokoušeli krvežíznivé souboje omezit a naučit šlechtu větší lidskosti. Zejména německý papež Martin Luther a britanský Thomas More vyzývali k dobrotě a lásce. Nejušlechtilejší ze všech však byl Alessandro Borgia, jenž se spolu se synem Caesarem a dcerou Lucrezií stal příkladem morálky pro celou Evropu. Lucrezia Borgia byla pravým andělem smíření; kdykoliv byl některý šlechtic s papežem v rozepři, navštívila ho, provdala se za něj a vyjednala mír.

Přemnožení šlechty se podstatně omezilo až v sedmnáctém století za pontifikátu Jana XXV. Commenia, druhého Čecha na papežském stolci. Šlechtici pocházející z krve Aztéků se rozvzpomenuli na zvyklosti svých předků a pořádali každodenní rituální souboje, při nichž vítěz vyřízl poraženému srdce a obětoval bohům války. Tento zvyk se šířil i do nejvyšších vrstev; francouzský král Ludvík XIV. si získal zbožnou úctu a obdiv všeho lidu, když po souboji obětoval Slunci srdce dvou svých mladších bratrů. Bohužel v té době se začalo vhodných kandidátů nedostávat; postupně tedy byla dovolena účast (za patřičný úplatek) bohatým kupcům, nakonec i poddaným, pokud se odvážili. Zájemců bylo dost, vítězství totiž znamenalo automatické povýšení do šlechtické kasty. Tyto obřady trvaly třicet let a mravokárci je nazývali Třicetiletou válkou. Války se v té době nevedly, kromě občasných hromadných obětních rituálů, při nichž přežívala sotva čtvrtina účastníků.

Skončily, když značně poklesla zbožnost v celé společnosti. Na americkém kontinentě se udržely o mnoho déle, zvláště v Severní Anglodakotské Unii; ta vedla dokonce války s Apačsko-Komančskou Konfederací, jen aby dopřála sebeobětování více bojovníkům. To však bylo daleko a Evropa o tom téměř nevěděla; naopak se cele soustředila na rozvoj průmyslu, podnikání, obchodu a vědy. Počet šlechticů silně poklesl, Nazí mniši se rozešli po celém světě do četných misií a obyvatelstvo žilo v poměrném blahobytu.

Za pontifikátu Jana Commenia konečně došlo ke spojení křesťanské, židovské a muslimské církve do jednoho celku. Jejím centrem se stal Jeruzalém, Svaté Město Míru, v němž nikdo nenosí zbraň. Většina jich ji nemá na čem nosit, protože patří k Nahým. Druhé takové centrum je Lhasa v Tibetu, jejich styk je velmi častý a zdá se, že postupně povede k čím dál těsnější spolupráci. Papež Commenius vytyčil tezi, že správné je vše, co Bůh připouští, čemu dovolí vzniknout a rozvíjet se. Na základě toho integrovala církev jak muslimy, tak Aztéky a Inky. Nazí mniši, převážně českého původu, rozšířili tuto tezi i mezi obyvatelstvem severní Ameriky, čímž zdárně rozšířil jak řady věřících, tak i češtinu. Tou se nyní mluvilo ve většině států na Zemi.

Už Leonardo da Vinci postavil první parní stroje, za Ludvíka se začaly stavět železnice, vynalezly spalovací motory a první automobily. V 18. století začala rychlá elektrifikace, telefonní spojení, určitá forma televize. Potom bohužel začaly občanské války, tak se to zbrzdilo.

V průběhu osmnáctého století se šlechta vzpamatovala a znovu jí přibylo. Narůstala však bezbožnost; málokdo z kněží již putoval po cestách v asketické nahotě, prachem i blátem bosýma nohama, naopak se odívali do drahých obleků a jezdili na oslech, ba i na koních a v autech. Lid tuto rozmařilost kritizoval a ještě více pustnul, nemaje náležitého vychování. Vzrůstalo bohatství všech, zvláště měšťanů, kteří požadovali šlechtická privilegia, avšak nechtělo se jim dodržovat kodex Bušidó. Často docházelo k různým bouřím a nepokojům, ale stát neměl moc chuti do věci zasahovat, ponechával šlechtu, ať si svoje problémy vyžere sama.

Za pontifikátu papežky Sofie II... Totiž, víc než polovina kardinálů byly ženy a několikrát se stalo, že zvolili ženu i papežem. Většinou to byla vláda klidná, bez výrazných výkyvů. Bohužel Matka Sofia se ukázala nevhodnou; byla sice dobrá čarodějnice a vynikající léčitelka, ale starala se převážně o rozvoj nemocnic a nekladla důraz na teologii. Prý se jednou vyjádřila, že ve vědě o Bohu již bylo všechno objeveno, teď je zapotřebí věnovat se lidem.

V každém případě prestiž církve značně upadla. Už dřív spousta absolventů církevních škol po skončení výuky odcházela jinam, stávali se šlechtici nebo dokonce kupci, ale teď to dosáhlo vrcholu; nazí už chodili převážně jen studenti a děti, výjimečně nějaký starý profesor. O teologii se zajímali jen pošetilí blázni a v chrámech sloužilo pár veteránů. Matka Sofie jen trpělivě spínala ruce a chlácholila kardinály, že se to zlepší.

Nezlepšilo se nic, dokonce ani za pontifikátu papeže Voltaira. Sepsal sice řadu filozofických pojednání, podporoval vědu, umění a všechny kladné vlivy ve společnosti, ale způsobil tím pravý opak toho, co chtěl. Lid přestal mít jakoukoliv úctu ke šlechtě a duchovenstvu, začalo se říkat, že jich ani není potřeba. Což vyvrcholilo Velkou Francouzskou Rebelií, která se rozšířila po celé Evropě a následně i po blízkém okolním světě.

Byla to hrozná doba. Tlupy vzbouřené chátry přepadaly sídla šlechticů a připomínaly jim, že dle kodexu Bušidó je jejich povinností obětovat život; když se jim moc nechtělo, popravili je sami, čím dál barbarštějším způsobem. Šlechtici se bránili, avšak od Třicetileté války značně zapomněli bojovat. Dav masakroval se zvláštní oblibou jejich četné manželky a děti, pořádal hony na mnichy a upaloval je. Králi, královnám a všem jejich dětem setnuli hlavy na gilotině. Universita se změnila na občanské sdružení a vydala pokyn, že rituální nahota už není vyhrazena duchovním, ale nahý může chodit kdokoliv, jak sám chce. Vzhledem k horkému počasí začali všichni chodit nazí jako mniši; universita vyhlásila heslo Rovnost - Volnost - Bratrství, které ale chátra to pochopila tak, že si každý může vzít z majetku bohatších, co sám chce, a ostatní zničit. Páni z University se pokusili zastavit je, ale dav vtrhl dovnitř, vyházel je z oken a ty, kteří přežili, na nádvoří utloukl palicemi. Potom zapálil Universitu; shořela zejména Velká Knihovna, pokladnice umění a kultury. Vůdce lidu Marat veřejně zalitoval, že šlechtice a kněze zabili příliš rychle, měli si je ponechat a mučit pozvolna. Nějaká ženská ho vzápětí ubodala ve vaně. Podobné hrůzy se děly po celé Evropě. Zahynula většina šlechty, duchovenstva a vzdělanců. Další se ukrývali po lesích nebo se přestrojili za chátru, aby unikli krveprolití. Na venkově byla situace klidnější, dav se obvykle dřív uklidnil, když mu došly zásoby alkoholu.

Nakonec došla trpělivost mladému korsickému seržantovi četníků, který se jmenoval Napoleon Buonaparte. Shromáždil okolo sebe pár přeživších šlechticů, sestavil z nich armádu, vylodil se na kontinentě a táhl na Paříž. Protože všichni už měli vraždění dost a toužili po klidu, získal okamžitě rozsáhlou podporu a do jeho armády se hlásilo mnoho dalších. Naopak ti, kdo chtěli v krutých výstřelcích pokračovat, prchali do Paříže; obvykle se tam střetli s místními a došlo k dalšímu krveprolití. Vedení buřičů chvíli diskutovalo, co si počít. Někteří navrhovali se bránit, dalším se zdálo lepší pozabíjet se sami. Po několika zuřivých rvačkách se spoustou mrtvých se rozhodli k obraně, což jim vydrželo až do chvíle, kdy se Napoleon přiblížil k hlavnímu městu. Potom někteří spáchali sebevraždu, pár jich uteklo a zbývající město zapálili, aby se nedostalo do ruky vítězům. Hořelo tři dny.

Napoleon bez boje obsadil ruiny Paříže, jmenoval se císařem a vyhlásil Program Obnovy a Rozvoje, později nazývaný Stoletý Plán. Vydal řadu přísných zákonů; kromě jiného zrušil za většinu zločinů trest smrti a nahradil jej dlouholetými nucenými pracemi, tzv. galejemi. Potřeboval mnoho dělníků na obnovení sítě železnic, dálnic, elektrického a telefonního spojení; vytvořil mohutnou síť policajtů, špiclů a donašečů, kteří slídili po všech a okamžitě hlásili, kdo se čeho dopustil. Ten byl okamžitě dopaden, odsouzen, ostříhán dohola a poslán na galeje. Mnozí neopatrní chodci náhle zmizeli a vrátili se třeba za čtrnáct dní s holou hlavou, protože přešli křižovatku na červenou nebo zapomněli pozdravit domovnici, agentku Dohlížecí služby.

Později se říkalo, že to byl trest Boží za obrovské zvěrstva. Lidé si už zvykli, že sem tam přeletí po obloze nějaká ta kometa, byla dokázána existence Oortova mračna, jakéhosi skladiště zbytků po vytvoření Sluneční soustavy. Prakticky na 400. výročí usednutí Jana Husa na papežský stolec se objevila zvláštní kometa. Na rozdíl od normálních komet, tato přilétala velmi rychle z mezihvězdného prostoru, takže se lidstvu v Evropě jevila jako oslnivý bod téměř přesně na jihu, kousek nad obzorem. Jak se přibližovala, jas se stával nepříjemným. Delší pohled přímo na kometu poškodil oko. Vypadalo to, že se tato kometa srazí se zemí a nastane soumrak lidstva. Vyrojilo se mnoho věrozvěstů, kteří kázali rozličné bludy.

Kometa nakonec Zemi minula, ale velmi těsně. Zlehka se otřela o atmosféru přibližně nad Kapským městem, v pravé poledne přelétla s hromovým burácením vysoko nad Jeruzalémem, načež opět zmizela ve vesmíru. Následky byly katastrofální. Od místa styku komety s atmosférou se vějířovitě rozlétly dvě vlny. První vlna, vzduch stlačený na několik desítek atmosfér, přelétla Afriku a zpustošila, co jí stálo v cestě. Už hodně vyčerpaná sfoukla ze Sahary několik milionů tun písku a posypala jím Řecko a Turecko. Druhá vlna byl přežhavený vzduch. Tato vlna zapálila vše hořlavé, a bylo jedno, jestli je to strom nebo lidské tělo.

Další katastrofy následovaly krátce poté. Země se třásla i v místech dříve tektonicky stabilních, v Čechách si blafly i dvě nejmladší české sopky, Komorní a Železná Hůrka u Chebu. Jinde ve světě to bylo horší. Sopka na Barrenově ostrově, považovaná za vyhaslou, na sebe upozornila mohutnou explozí, která zničila prakticky celý ostrov. Tentýž den explodovala sopka na ostrově Narcondam, který se nacházel poblíž. Vlny cunami zničily Andamantské ostrovy a doslova spláchly thajský poloostrov, Srí Lanku a 100 kilometrů Indie do vnitrozemí. Nedosti na tom, vzápětí vybuchla sopka Manikaram v indickém státečku Himachal Pradesh, která se do této chvíle tvářila jako obyčejný kopec. Další exploze následovaly, třeba Changbaishan na pomezí Koreje a Číny, Tengchong u hranice s Barmou a mnohé další. Nejhorší exploze znamenala zkázu ostrova Pulau Una Una v Indonésii. Ostrůvek byl pozůstatek extrémní exploze mezozoické sopky, po které zůstala kaldera o průměru 200 kilometrů, posléze zaplavená mořem, a středový vrcholek - ostrov Pulau Una Una. Exploze otevřela hlubokou a širokou trhlinu, kterou vniklo do lávové pánve moře. Následná exploze přehřáté páry zničila vše v okruhu stovek kilometrů. K nebi stoupal mohutný hřib páry, sopečného prachu a sopečných plynů. Celá oblast ohraničená Himalájí, Afrikou a Novým Zélandem zmizela pod příkrovem černých mračen. Z nebe padal prach, tuf, pršela kyselina sírová a společně likvidovaly veškerý život v zasažené oblasti. Ztráty na životech šly do stovek milionů.

Tou dobou se zkoušelo prosadit doposud roztříštěné Německo. Byl založen německý spolek (»Deutscher Bund«) - volná liga 39 svrchovaných německých států. Pranic se mu nelíbilo, že všude okolo už někdo bydlí, a že se nemůže ani pořádně nadechnout. Tato rozpínavost se ovšem nelíbila sousedům Německa, pokoušeli se vymyslet, jak se Němců pokud možno nekrvavě zbavit. I vymysleli perfektní plán. Německo dostalo na výběr :

Buď bude pod stálou kontrolou komise složené z význačných představitelů okolních států a bude muset sekat dobrotu, nebo se komplet celé Německo odebere na africký kontinent, dá to tam do pořádku a bude na věky jejich. Samozřejmě, jistá populační politika bude muset býti zavedena, protože další území už Němci nedostanou. Tuto možnost Němci zdráhavě odsouhlasili, zvolili si pána jménem Otto Eduard Leopold von Bismarck-Schönhausen, vévodu z Lauenburgu šéfem projektu »Exodus« a začali opouštět Evropu. Dopravní prostředky poskytly laskavě ostatní evropské pobřežní státy a ostatní přislíbily z počátku zásobovat přesídlence základními potravinami. Počítalo se, že do dvou generací odejdou všichni Němci.

Trvalo několik let, než se obrovský mrak nad Asií a Tichým oceánem rozptýlil natolik, že se dalo mluvit o průzkumu i znovuosídlení. A zatímco Evropané pořádali jednu konferenci za druhou a žvanili a žvanili, jiní jednali. Rusko bylo v té době v plném rozkvětu. Koncem 17. století se stal ruským carem Petr Veliký, známý svými odvážnými reformami a modernizací státu. Po vítězství v Severní válce nad Švédskem byl zaveden název Ruské impérium. Na jednom ze získaných území založil Petrohrad, který se stal hlavním městem země. Ke konci přijal Petr titul imperátora. Vláda Kateřiny II. Veliké pak přinesla osvícenské reformy, počátek rozvoje věd, stavbu obrovských paláců v okolí Petrohradu, územní zisky na Ukrajině, Krymu a zisk velké části postupně rozdělovaného Polska. Ruské impérium se rozrostlo o další území Dálného východu až po Aljašku, Gruzii a Ázerbájdžán. Rusku se dařilo natolik dobře, že začalo hrozit přelidnění, proto radostně přivítalo pustý, neobsazený prostor po Číně, Indii a dalších zničených státech. Je známo, že ruský mužik dokáže s málem vybudovat veliké věci, takže když Evropané dorokovali, zjistili, že bývalou Čínu již obsadilo Rusko, které se tímto vyhouplo mezi velmoci.

Nyní nadchází dvacáté století, ohlašované dalším mohutným rozvojem vědy. Evropa je protkána dokonalou sítí železnic a silnic, nikoliv však telefony a telegrafem, ty jsou vysílány přes umělé družice. Došlo k několika bezvýznamným potyčkám mezi státy, většinou o právo na suroviny (železná ruda, nafta, uhlí). Války většího rozsahu se nevedou, ač neustále trvá obava z takového vývoje a tím trvalá nedůvěra ke šlechtě, hlavním aktérům bojů všeho druhu. Vedou se ovšem úporné obchodní války. Svět je rozdělen mezi tři subjekty: Česká konfederace, spojená jedním náboženstvím, jazykem a společnou politikou. Nyní se jedná o zrušení hranic pro lepší pohyb zboží a osob. Společná měna, to jest Koruna česká, byla již zavedena před několika lety k naprosté spokojenosti zúčastněných.

Dalším subjektem je Rusko, postupně zabírající zbytky Asie a třetím a posledním důležitým subjektem je Německá Afrika. Ještě stále jsou v průkopnické fázi, nicméně jsou již potravinově soběstační. Vzhledem k téměř nedotčeným zásobám nerostů se Německá Afrika stává důležitým obchodním partnerem.

Zbytek světa, to jest Jižní a Střední Amerika plus nějaké ostrovy v Tichém oceánu obývají zbytky původních obyvatel, jsou z nich prakticky přírodní rezervace.

Nejmenší kontinent, Austrálie, slouží jako odkladiště různých asociálních živlů. V naší vysoce humanitární civilizaci jsme již opustili trest smrti, doživotního vězení nebo galeje, nyní pouze odsouzence vybavíme základní soupravou na přežití a vysadíme ho na jím vybraném místě australského pobřeží. Zůstává pak už jen na něm, jak si bude žít a zda vůbec přežije...

Nebyl to tak souvislý text, to by si Jitka zničila hlasivky. Věnovali jsme tomu zbytek odpoledne příchozího dne a pak i dva další. Mezitím jsme chodili na procházky po okolí, objevovali další tajemství srubu, cachtali se v bazénu a potili v sauně. Prostě idylické prázdniny.

Když však Jitka dočetla, rozhostilo se užaslé ticho. To trvalo jen do té doby, než Jitka hodila opravdovou bombu:

„Koukala jsem se do tiráže. Jsou tam zajímavá data. Třeba datum vydání.“

Ozvala jsem se:

„Nenapínej, stejně se chceš chlubit!“

„No jo... Takže, je to tady krásně napsáno: Vydáno nakladatelstvím Comenia k 750. výročí usednutí Mistra Jana Husa na papežský stolec v roce 2165 v počtu 25 000 000 výtisků. Sedmé, upravené vydání bylo vydáno nakladatelstvím Comenia k 150. výročí založení impéria a 1000. výročí usednutí Mistra Jana Husa na papežský stolec v roce 2415 v počtu 250 000 000 výtisků.“

Michalovi to nedalo:

„To je nějaká blbost, ne? Vždyť máme rok 2003!“

„A jsi si jistý, že v celým vesmíru platí jen ten náš čas?“

„Ehm... Nojo, to mi nedošlo.“

Jitka se již nadechovala k štiplavé odpovědi, když se náhodně zahleděla ke dveřím. Strnula, zbledla, vykulila oči a zalapala po dechu. Jako v mrákotách jsme se s Michalem otočili ke dveřím, co tam ta Jitka vidí za strašidlo. Nebylo to jedno strašidlo, ale pět... bytostí!

Setkání

Nastalo lapání po dechu, hlavně tedy moje. Protější skupinka klidně čekala, až se vynadíváme a chytneme dech. Pomalu se mi začal vracet klid. Takže, koho to tady máme: dva lidi, z toho jeden s podivuhodně modravou kůží, pak člověk, který asi měl za prapředka medvěda a pár kočkolidí, z čehož ona měla nádherně smaragdové vlasy.

Pak Michal povstal, my jako na špagátě za ním. S mírně rozpaženýma rukama a ukazujíc prázdné dlaně se blížil ke skupince u dveří. Ten, co z nich byl nám nejvíc podobný, také předstoupil, ukazujíc prázdné ruce. A ač nám to mělo dojít, přesto jsme strnuli v úžasu, když promluvil česky:

„Zdravím vás jménem Impéria a vítám vás na rekreační planetě Eden. Vás ještě neznám, z které planety ve Studni Světů jste?“

Michal zalovil rukou, vytáhl si dopředu Jitku a prohlásil:

„Toto je naše vědecká pracovnice, s ní se o těchto věcech pokecáte líp.“

Na Jitce byly vidět rozporuplné pocity. Na jednu stranu chtěla Michala zaškrtit, že ji takto hodil cizincům v plen, na druhou stranu byla ráda, že se může pochlubit znalostmi. Takže si chvilku povídala, ukazovala vytištěnou adresu našeho portálu a byla docela ve svém živlu. Najednou se její protějšek odmlčel, plácl se do čela a omluvně řekl:

„Jsem já to kus... omlouvám se, zakecal jsem se a opominul základní společenské konvence, kdo jsme a co tu chceme. Nejdříve dovolte, abych představil sebe a své společníky. Já se jmenuji Jindřich a jsem mimořádným vyslancem Impéria pro styk s novými průzkumníky. Ten modrý je částí složené osobnosti. Jejich civilizace dosáhla takových výšin, že se propojili do jediného organizmu s jedinou myslí. Má nevyslovitelné jméno, říkáme mu Krišna. Mám pocit, že u vás máte také jednu jeho inkarnaci. Ten poněkud chlupatější pán je Pjotr, je z civilizace zvané Ursis a jak jste určitě poznali, nevyvinul se z opice, ale z medvěda. No a poslední dva jsou čičmundi, musí být vždy v páru, protože jsou na sebe emocionálně navázaní. Samec je učiněný kliďas, tvoří kotvu samičce, která je dokonalá empatka a je proto poněkud labilní. Spolu dohromady tvoří tým pro zvládání nezvyklých situací. Zatím se ještě nestalo, že by si někdy nevěděli rady... Všichni dohromady tvoříme tým pro uvítání další civilizace, která objevila Studnu Světů.“

Michal se ujal úkolu představit naši malou skupinku. Provedl to stručně:

„Šéfová je tady Jana, ona rozhoduje, kam a kdy se půjde. Jitku, naši vědeckou pracovnici již znáte. A já jsem Michal, starám se, aby se těm dvěma nic vážného nestalo.“

Pjotr trochu kulil oči, že velí ženská, ale rozumně se zdržel námitek. Stejně by mu nebyly nic platné. Tak aspoň něco zabručel k Jindřichovi. Ten se jen pousmál a česky mu odpověděl:

„Není všude tak tuhý patriarchát jako u vás, už by sis mohl zvyknout.“

Čičmundi, tak se sami nazývají, si nás také přišli očichat a dotknout se. Holka se Jitky dotýkala o něco déle, pak cosi zašvitořila k samci. Samec se podíval na Jindřicha, ten jen pokrčil rameny a přikývl, takže to samec pochopil jako souhlas. Řekl tedy česky:

„Já se jmenuji Miraj a má družka Mirja. Ta se domnívá, že samice Jitka je březí. Sice jen krátkou dobu, ale i tak by na sebe měla dávat pozor a nevystavovat se zbytečné námaze, o průzkumu neznámých světů ani nemluvě.“

Jitka si jen povzdechla a neadresně prohlásila:

„Ten mizera! Já ho škubnu mezi dveřma...“

Měli jsme o zábavu postaráno. Jitka se mezitím oklepala a navázala s Jindřichem na přerušený rozhovor. My ostatní si posedali okolo nich, sem tam jsme něco Jitce potvrdili nebo dodali podrobnost. Probrali jsme vše možné, já jsem byla pochválena za mou teorii o portálovém zásobníku. Největší rozruch způsobil způsob objevení Studny Světů:

„Říkáte, že tu zeď něco pobořilo zevnitř? A lebka hominida, který jakoby pocházela od ozubených ptáků?“

Jindřich se obrátil na Ursise:

„Hele, Pjotře, nemáte vy mezi legendami pověst o bojích s ptákohlavy? Mám dojem, že jo...“

Pjotr se poškrábal za uchem:

„To už je dávná historie. Jak tak poslouchám naše hosty, tak to asi nebyla pohádka. V té pohádce se tvrdí, že se z ničeho nic objevily kruté bytosti, vypadající jako útlý, bezsrstý člověk s ptačí hlavou, a začaly nás trápit. Vypálily několik měst a začaly obsazovat nejmenší kontinent. My v tu chvíli měli za sebou několik stovek let klidného rozvoje bez válek, takže jsme trochu pozapomněli bojovat. Proběhl urychlený výzkum, po kterém jsme měli k dispozici robotické válečníky, a to pozemní i létající. Když jsme je však vypustili na ty ptákohlavy, našli jsme jejich hnízda spálená a pobořená a nikde nikdo. To ještě neměl nikdo ani ponětí o Studni světů, tak se to svedlo na nějakého vládychtivého fanatika, který se nakonec zalekl, co spáchal. A ptákohlavové byly jen roboti, které potom zničil. Všichni na to rádi zapomněli, zbyla jen pohádka...“

Znenadání se ozval čičmund Miraj:

„My nemáme moc dlouho psané záznamy, máme je prakticky od chvíle, kdy jsme se setkali s Impériem. Měli jsme specializované občany, kteří si pamatovali dějiny. Ty jsme potom přepsali, ale vynechali jsme pohádky. Máme také jednu pohádku o ptákohlavech, podobá se té Ursisově. Já to vím jen proto, že můj děda byl jedním z posledních pamětníků.“

Jindřich se nakonec obrátil i na Krišnu:

„U vás nic?“

Modrásek se jen usmál:

„U nás taky. Je to v sebrané historii našeho rodu, mám ale pocit, že v nějakém dodatku. Sice máte Imperiální ústav pro studium naší civilizace, ale asi jste ještě nepřečetli celou historii.“

Jindřich jen zíral:

„Jak to, že na ně ještě nikdo nenarazil? To musela být hodně válečnická civilizace! A dovídáme se to prakticky od nováčků!“

Nedalo mi to a nevinně se Jindřicha zeptala:

„U vás takovou pohádku či pověst nemáte?“

Jindřich se zarazil:

„Já... Abych pravdu řekl, nevím. Při tom incidentu s Africkým meteoritem se ztratilo hodně informací. Teď mě napadá... Nevím, jestli je to náhodná shoda, ale časově by to spadalo do té doby. Potom by to nemusel být meteorit, ale... Nevím, ale podle pověstí to lidem při pohledu vypalovalo zrak! Bude nutné zburcovat Imperiální vědeckou radu, s tím si sám neporadím!“

Obrátil se na nás:

„Byli byste ochotni mě doprovodit na mou domovskou Zemi a předstoupit jako svědkové před Imperiální vědeckou radu? Nutit vás nemůžu, ale znamenalo by to pro váš svět veliké plus!“

Jitka horlivě přikyvovala, Michal jen suše oznámil:

„Jana je šéfová, obraťte se na ni.“

Jindřich chtěl něco říct, tak jsem ho předběhla:

„Souhlasím, ale s jednou podmínkou. Stavíme se v našem světě, oznámíme zasvěcencům, koho jsme to našli, pak vezmeme nalezenou lebku a dokumentaci a předhodíme to té vaší radě.“

Jindřich se honem zeptal:

„Jakým zasvěcencům? Vy se o nálezy nedělíte s ostatními?“

Museli jsme ho seznámit s poměry na naší zemi. Dvě světové války, atomové pumy, studená válka, závody ve zbrojení, rozpad Sovětského Svazu, rozpínavost Američanů a jejich vměšování do záležitostí jiných států, pokusy o světovládu... Ještě, že mé vypravování potvrzovali Michal i Jitka, jinak by nám nikdo nevěřil.

Nakonec Jindřich jen podotkl:

„V tom případě chápu ty zasvěcence. Máte to tam u vás těžký, s tím budeme muset také něco udělat. Budu muset svolat i Imperiální bezpečnostní radu. Budete ochotni tohle odvyprávět i jim?“

Mlčky jsme přikývli.

Návštěva v Impériu

Nejdřív chtěl Jindřich svoji skupinku rozpustit s tím, že se sejdou až u budovy rady, to mu však ostatní zamítli. Měli k tomu vážnou připomínku - zvědavost, jaké to tam u nás je. Nijak jim nevadilo, že nevystrčíme nos ze stanice, prostě budou na návštěvě v novém světě! Sbalili jsme bágly, Jitka s Jindřichovým souhlasem přibalila Encyklopedii a vydali se na zpáteční cestu k portálu a domů. Před naším portálem jsme se zastavili, že vyšleme Jitku jako předvoj. Jindřich ji však zarazil, pak zmáčkl oba světelné vypínače naráz a chvilku držel. Nad prohlubní s vypínači se odklopil panel a odhalil malou placatou obrazovku a ovládací klávesy. Obraz naskočil okamžitě a viděli jsme Malé zetko. Nikde nikdo. Jindřich motal kuličkou připomínající pozemský trackball a mající asi stejný účel, protože se obraz rozjel. Ve spojovací chodbičce také nikdo, jen z pootevřených dveří hygienického kabinetu se linulo světlo. Opatrně jsme vzdáleně nakoukli. Ve vaně pod vrstvou pěny se povalovala Helena, na pultíku před sebou otevřenou nějakou knížku. Vycouvali jsme a prolnuli jsme zavřenými dveřmi do společenské místnosti. Pavel cosi kuchtil na varné desce, Petr přihlížel, Baltazar podřimoval v křesílku a Jack právě mohutně zíval, div si sanici nevyvrátil. Prostě pohoda. Tu se asi rozhodl přerušit Krišna. Něco zadrmolil k Jindřichovi, ten se jen pousmál a řekl jen „Zkus to“. Krišna vzápětí zmizel v portále. Jindřich natočil výjev na obrazovce ke dveřím, na které se téměř vzápětí ozvalo důrazné zaklepání. Baltazar nechápavě zakroutil hlavou, kdo co asi blbne a stiskl otevírací tlačítko. Vstoupil modrý Krišna a nevinně se zeptal:

„Dobrý večer. Prosím vás, dostanu se tudy do vegetariánské restaurace Góvinda v Praze?“

Znovu zívající Jack sklapl čelisti, že to bylo až slyšet. Baltazar otvíral bezhlesně ústa, napodobujíc kapra. A zpoza rohu se ozval Pavlův hlas:

„Jo, milej zlatej, to jste si udělal pěknou zacház ... jejda!“

Vyjekl, když teprve teď zjistil, ke komu mluví. Za Krišnou se objevila Jitka a ledabyle prohlásila:

„Neberte Krišnu moc vážně, on je takovej srandista...“, čímž tomu nasadila korunu. To už jsem do společenské místnosti vstupovala já s Michalem, za námi šel Jindřich s Pjotrem následovaní čičmundy. A Jitka perlila dále:

„No co zíráte? Potkali jsme cestou nějaký kamarády, tak je vedeme na návštěvu.“

Pak se otočila k Jackovi:

„Ahoj miláčku! Ty mizero, budeš otcem!“

Pak se k němu vrhla, pověsila se mu na krk a rozbrečela se. Možná štěstím. Jack jen stál jako solný sloup a hrál si také na kapra. Pak Jitku opatrně vzal kolem ramen a odváděl ji do jejich příbytku.

Do toho přišla vykoupaná Helena. Rozhlédla se ve dveřích, co je nového. Nejdříve se zarazila, pak se na mě zadívala a položila logický dotaz:

„Ti... jiní. Ty jste potkali na průzkumu? Přišli jste se jimi pochlubit?“

Nastalo další kolo představování a nesouvislého vyprávění. Pak Helena objevila Encyklopedii, nejdřív se automaticky podívala, jak je stará. Vzápětí vytřeštila oči a následoval další dotaz:

„Oni jsou z budoucnosti?“

Odpověděla jí zklidněná Jitka, která se tu opět objevila s Jackem v závěsu:

„Ale ne, jen mají jinej čas, babi. To se dočteš v té encyklopedii.“

Helena se pousmála, pak jí došlo to oslovení:

„Cože? Jaká babi? Jsem tvoje matka, ne babička! Nebo že by...?“

„Bé je správně. Podle čičmundů je to jen pár dní staré. Pohlavím se necháme překvapit.“

„A kdy bude svatba? A neměla by ses teď krotit?“

„Svatba bude, neboj. A jsi stejně starostlivá jako čičmundi, můžete si podat packy! Jo, prosím tě, můžeš hostům udělat pár pokojů? Dnes už nikam nepůjdeme, tak aby měli kde spát.“

„Kam zase půjdete? A pokoje chystat nemusím, ty jsou už nachytané několik dní, pro všechny případy...“

„Objevili jsme nějaké nesrovnalosti v historii Studny a potřebujeme to probrat s Imperiální radou, tak doprovodíme Jindřicha tam k nim. Víc podrobností ti určitě řekne Jana a popřípadě Jindřich, já odcházím odpadnout. Jacku, půjdeme...“

Druhý den ráno, už v devět hodin, jsme byli nachystáni na cestu. Dvě třetiny vybavení dnes zůstane doma, táhneme sebou jen tu lebku a dokumentaci. Pak Jitku napadlo, že tam budeme možná déle, a přibalila šaty, halenky a podobné oděvy. Ostatní jsme ji rychle napodobili, takže bágly byly nacpány skoro víc než obvykle. Jako další člen výpravy se přidal Jack s tím, že se musí starat o Jitku. Ostatní jsme už odmítli. Možná později, až jak dopadne jednání s Radou.

Když jsme vyšli z portálu ve Studni, Jindřich zmáčkl stříbřitý vypínač, ozvalo se zahučení a ve Studni visel výtah.

„Máme to trochu dále, pěšky se mi nechce...“

Těšila jsem se, že uvidím, jak se výtah ovládá. Nic složitého, to už i počítačová klávesnice je složitější. Čtyři kulaté klávesy, každá s jinou barvou, jedna podivně trojúhelníková, prý korekční a velká klávesa se stylizovanou rukou. Enter se tomu říká u nás. Jindřich vyťukal kód jeho světa, cvakl do klávesy Enter a jeli jsme. Teda, jeli... Stěny se na vteřinku zakalily, pak se otevřel průchod a stěny vizuálně zmizely. Jindřich jen zkontroloval, jestli svítí zelené tlačítko a prošel portálem. My za ním.

Na druhé straně se mi zatajil dech. Portál neústil do nějaké podzemní prostory jako u nás. Stáli jsme na vrcholu krátkého schodiště vedoucího dolů. Ústilo do obrovské haly s mramorovou podlahou, pastelovými stěnami a s řadou velkých oken. Přes ně prosvítalo krásné žluté slunce a odráželo od podlahy různé odlesky. Ve velkých květináčích rostly stromy, keře a hromada kytek. A přes tu prostoru přicházela skupinka lidí. Některé typy jsme už znali z Jindřichovy družiny, ale byli tam i jiní. Vysoká zelená postava se čtyřma rukama a brutálně zrzavými vlasy. Subtilně vypadající osoba v jakémsi postroji, který jí viditelně pomáhal v pohybu. Postava připomínající elfa z Tolkienových knih včetně černých vlasů, bledé tváře, stříbřité čelenky a špičatých uší. Tomu šel po boku pes, krásný černý vlčák. Teprve, až cosi zavrčel k elfovi a ten mu laskavě odpověděl, uvědomila jsem si, že to není domácí mazlíček.

Jindřich se při pohledu na ně poněkud zarazil.

„Copak? Přicházejí ti vynadat, koho jsi přitáhl?“ zeptala jsem se tlumeně.

„To ne, nováčky vítáme rádi, ale tohle je skoro celý Imperiální poradní dvůr, ne jen vědecká nebo bezpečnostní rada. Že by moje předběžná zpráva vyvolala takový rozruch?“

„Jaká zpráva? Vždyť jsi byl stále s námi.“

„Aha. Vy jste ještě nenašli dorozumívací zařízení studny. Tím je možno poslat krátkou zprávu na libovolný portál ve studni. Hele, teď ne, už jsou skoro tady. Pojďte, prosím, se mnou.“

Sešli jsme se pod schody, krátce jsme se pozdravili a přešli k blízkým dveřím. Za nimi byla zasedačka. Kruhový stůl s úzkým průchodem dovnitř kruhu, tam stálo nějaké zařízení připomínající křížence mezi dalekohledem a chobotnicí. Okolo stolu postaveny už na první pohled pohodlné židle. Dál od stolu stupňovitý balkónek s několika řadami křesílek.

Příchozí začali usedat ke stolu, asi dle zavedeného pořádku. Nás Jindřich zavedl na druhou stranu stolu, takže jsme seděli proti Poradnímu dvoru. Abychom se necítili osamoceně, Jindřich s ostatními si sedl k nám.

Když jsme všichni seděli, u domácích povstal starý muž. Dlouhé bílé vlasy, bílý plnovous, už jsem pátrala po nějakém klacku s drahokamem, který každý podobný velebný starý mág musí mít. Tento ne, jen nás začal vítat:

„Zase po nějaké době se objevila civilizace, která nalezla cestu do Studny světů. Vítáme ji tímto mezi námi a doufám, že se v našem společenství bude cítit dobře. Proto se ale neshromáždila většina členů Imperiálního Poradního dvora. Rozruch způsobila zpráva aspiranta Jindřicha s důležitými informacemi. Prosím ho proto o podrobnější zprávu.“

Velebný stařec, pravděpodobně šéf téhle skupiny usedl a Jindřich se začal zvedat.

„V klidu seď, tato schůzka je neformální, pouze informativní.“

Jindřich tedy opět usedl a pak začal popisovat, jak jsme se potkali na Planetě Eden. Dostal až se k našemu popisu, jak jsme našli díru do skály. Tehdy se zarazil a pak prohlásil, že další informace má pouze z doslechu a nejlepší by bylo poslechnout si je od přímého účastníka. To jest ode mě.

Trochu jsem zpočátku trémou koktala, pak jsem na rameni ucítila Michalovu ruku a nabyla jsem jistoty. Takže jsem začala nálezem tvrze, bouří s průtrží mračen, po které se urvala stráň kopečku a odhalila otvor do skály. Přeskočila jsem nepodstatné údaje a pokračovala nálezem mimozemské lebky, zdi a nápisu. Jitka mi podala bágl, já vytáhla lebku, vzala ji do obou rukou a postavila jsem se s ní, aby na ni každý dobře viděl. Téměř všichni na druhé straně v úžasu vyskočili a třeštili oči. Pak se začali vzrušenými hlasy překřikovat a požadovat další informace. Situaci musel uklidňovat bělovlasý předseda. Vstal, obešel stůl, obhlédl mě i lebku, pak mě poprosil, abych ji umístila do přístroje uvnitř stolu. Pečlivě mě vedl za sebou k přístroji a tam ukázal na plošinku mezi dvěma rameny. Položila jsem lebku na plošinku, předseda chvilku cosi klepal na malé klávesničce. Plošinka s lebkou se zanořila dovnitř stroje, ten chvíli šuměl a cvrlikal, pak v něm hlasitěji cvaklo a nad námi se objevilo velmi kvalitní zobrazení lebky. Hologram, jak jinak. Další cvaknutí a obraz se zvětšil na průměr asi dvou metrů a začal se pomalu otáčet. Předseda poděkoval, odvedl mě zpět k mému místu a vrátil se ke své židli. Vzrušený ruch se mezitím zklidnil, všichni fascinovaně hleděli na zobrazení lebky. Jindřich mi pokývl, abych pokračovala ve vyprávění. Popsala jsem nápis nade zdí a pak i samotnou zeď včetně dávných oprav. O další vzrušení se postarala zmínka hologramu, kterým byla zamaskována pokračující chodbička. Jak jsem tak zaslechla ze vzrušených poznámek, nikde jinde nebylo nic takového nalezeno. Když se podařilo nastavit jakýsi pořádek, obrátil se předseda na mě s akutním dotazem:

„Prosím tě, máš takových zpráv více?“

Podařilo se mi zatvářit se zkroušeně, načež jsem pokrčila rameny a odpověděla:

„Nevím. Podle toho, co je pro vás překvapující. Ten hologram?“

„Ano. Přesně toto jsem měl na mysli. Jindřichova zpráva byla stručná, že našel další civilizaci, má nějaké překvapující informace o neznámé agresivní civilizaci potvrzené legendami národů, jejichž členové byli s ním. A že máme pátrat po legendách o ptačích lidech, kteří se houfně vyskytli před asi třistapadesáti lety. Našli jsme pověsti od dalších tří ras, proto jsme svolali celý Poradní dvůr. Zbytek dorazí do dvou dnů. Můžete se zdržet tak dlouho? Ta lebka a další informace o maskování chodby jsou velmi podstatné informace, skoro mám cukání svolat kompletní imperiální kongres. Ale to má zatím čas. Děkuji tímto aspirantovi Jindřichovi, že nám umožnil setkání s touto velice zajímavou civilizací. A ještě ho prosím, aby byl návštěvníkům po dobu jejich návštěvy jejich průvodcem.“

Po těchto slovech se zvedl a v čele poradního dvora opustil zasedačku. My se vydali za Jindřichem. Honem jsem se zeptala:

„Jindřichu, co to znamená být aspirantem?“

„Hele, já vás nejdřív ubytuji, seznámím vás s dostupnými službami a pak si můžeme sednout a pokecat o všem možném, jo? Mimochodem, mám žízeň, že bych se o ni mohl opřít a tím pádem sucho v krku.“

„Tak jo. Pouze doufám, že se tady dá sehnat kola a pivo...“

Ubytování bylo součástí téhle velkolepé dvorany. Prošli jsme klenutým průchodem a ocitli se doslova na zelené louce. Skutečná louka křižovaná dlážděnými cestičkami a obklopená kruhovou kamennou hradbou se spoustou vchodů. Každý vedl do dalšího ubytovacího centra. To naše bylo přímo přes louku a ke vchodu vedly tři schůdky. Za hlavními dveřmi byla velkolepá hala s dalšími dveřmi, tentokráte přímo do ubytovacích jednotek. Vedle každých dveří byl malý panel s tlačítky a indikací obsazenosti. Obsazené svítily nevtíravou červení, ale byly jen dvě. Jindřich se zastavil uprostřed haly a začal s dotazováním:

„Tak jsme tady. Jak se chcete ubytovat? Předpokládám, že všichni v jedné jednotce, ale jak s pokoji? Chcete bydlet sami, po dvojicích, v párech nebo všichni dohromady? Nebo ještě jinak? Vyberte si, variabilita je veliká!“

Já s Michalem jsme měli jasno, Jitka s Jackem vypadali, že také. Jindřich tedy přistoupil k panelu prvního volného bytu zprava a chvíli vyťukával pokyny. Panel zežloutl, načež se vrátil k zelené, ale ta byla ohraničena žlutým okrajem. Jindřich otevřel dveře, vstoupil a pokynul nám, ať ho následujeme. Pak prohlásil, ať si to tady prohlídneme, že se za chvilku vrátí a odešel.

Stáli jsme ve větší předsíni osvětlené jednak nepřímým osvětlením, jednak světlíkem na stropě. Patery dveře, tak jsme je začali postupně otevírat, já vpravo, Jitka vlevo. Oboje první dveře vedly do skladiště. Ty další vedly přes šatnu do ložnice. Prostřední vedly do společného obýváku. Chvíli jsme zmateně hledali WC a koupelnu, pak jsme našli kompletní hygienický kabinet v každé ložnici za jedněmi z dveří, které vypadaly jako od vestavěné skříně. Po chvíli jsme se všichni sešli ve společné předsíni a čekali, až se vrátí Jindřich. Pojednou se ozval melodický zvuk. A znovu. Co se děje? Pak se otevřely dveře a vešel Jindřich.

„Vy jste neslyšeli zvonění?“

Udiveně jsem se na Jindřicha podívala:

„To jsi byl ty? My se děsili, co se děje! A jak máme vědět, že zrovna tohle je zvonění a ne třeba výstraha před emzákama!“

„Ehm, nojo, nemusí být všem vše jasný. Mimochodem, kdo jsou emzáci?“

Jitka byla rychlejší:

„Slangový výraz pro mimozemšťany. Zkratka MZ, em zet, emzák. Jasný?“

„Tak jo. Půjdeme si sednout do obýváku, tam budu vysvětlovat dál.“

Usadili jsme se v pohodlných křesílkách a já zopakovala svůj dotaz:

„Jindřichu, co to znamená být aspirantem?“

„Asi takhle. Impérium je dost bohaté, aby si lidé mohli jen tak žít. Existují ale i dobrodružnější povahy, kterým se zajídá obyčejná práce. Ti potom končí u Kosmického průzkumu, u složek záchranných systémů a v neposlední řadě ve výzkumu. Z těch nejlepších se časem stávají členové různých výborů Poradního dvora. Nejdřív na zkoušku, kdy vykonává už více specializovanou činnost. To je aspirant. Až vyprší má zkušební doba, budu členem Výboru pro výzkum.“

„Hezký. Co jsi to taky říkal o dostupných službách? A kde to vůbec jsme? To je nějaká budova velká jako město, nebo je celý svět zastavěný městem?“

Jindřich se pousmál:

„Začnu od konce. Toto je základní svět Impéria. Máme i několik dalších, některé jsou dostupné přes Studni světů, na jiné se musí vesmírem. Tato planeta je sídlem vlády Impéria, takže musí trochu vypadat k světu. Na celé planetě existuje jen jediné město, a tím je Brno...“

Přerušila jsem ho:

„Kde zůstala Praha?“

„Praha? Nevím. Existuje v Brně předměstí, které se jmenuje Pražské, mají tam nad řekou docela pěkný hrad, ale centrum a hlavní město Českého Impéria bylo vždy Brno! Ale abych pokračoval. Brno je poněkud větší, zabírá třetinu Evropy. Celý zbytek planety zabírají rezervace a parky. Také se tam časem podíváme. Máme tu i nějaké továrny, ty jsou však umístěny v podzemí. Centrum Brna zabírá tato budova, je to skutečné sídlo Impéria. Tady sídlí všechny Imperiální úřady. Je tu i dost ubytovacích kapacit pro všechny úředníky i návštěvy, úředníci ale raději bydlí na venkově mimo město. Každé sídlo je samostatné a nezávislé. Na co také bydlet tady, když cesta odkudkoliv z Evropy do Centra zabere maximálně hodinu...“

Jindřich si odkašlal.

„Přejdu k službám. Každý člověk má k dispozici zdarma základní prostředky, jako je jídlo, pití a bydlení. Na vše ostatní si musí vydělat. Vy, jako hosté, máte vše zdarma, i když myslím, že vám Rada na účet něco přihodí. Už jen ta lebka a informace... Tím se dostáváme k tomu, jak si věci objednávat a posléze přebírat. Tady jsem vám přinesl komunikátory.“

Vytáhl z kapsy čtyři pokroucené kusy plastu a rozdal nám je. Vypadaly podivně. Plast byl průsvitný, uvnitř něco neznatelně světélkovalo. Byl také na dotek hladký a hřejivý, jako živá věc.

„Komunikátory jsou prakticky nezničitelné, jsou téměř libovolně tvarovatelné, většina je nosí na libovolném prstu jako prsten. Některé parádnice je zapletou do kusu stříbrného drátu a nosí jej jako náušnici. Každý komunikátor je připojen k superpočítači jménem Gea, který je podle pověstí umístěn pod Špilberkem. Přes něj jdou všechny požadavky. A v každé ubytovací jednotce je umístěna dodavatelská buňka, kam se dodávají běžné věci. Pojďte za mnou, předvedu.“

Jindřich se odebral do předsíně, my poslušně za ním. Uprostřed se zastavil a jen tak do vzduchu řekl:

„Geo, prosím tě, jednu řezanou dvanáctku.“

Vedle vchodových dveří se otevřelo kus zdi a v malém kovovém výklenku se objevila sklenice piva krásné jantarové barvy s bohatou pěnou. Nezaváhala jsem:

„Geo, prosím tě, jednu kolu.“

Ve výklenku se nic neobjevilo, ale ozval se dívčí hlas:

„Prosím, specifikujte. Na výběr je PepsiCola, CocaCola, Kofola, AroKola...“

„Pepsikolu prosím.“

„Prosím, specifikujte. Na výběr je základní, dietní, bez cukru, bez kofeinu, třešňová, višňová...“

Došlo mi, že specifikací bych mohla strávit delší čas, tak jsem vyhrkla:

„Prosím pepsikolu, bez cukru, půl litru, ve sklenici, zchlazenou na 11 stupňů Celsia.“

A byla tam! Voňavá, vychlazená, s chutí jsem se napila. Jack se už nadechoval, pak dal přednost Jitce.

„Prosím višňovou pepsikolu, ve sklenici, třetinu litru, bez cukru, bez kofeinu, zchlazenou na 15 stupňů Celsia.“

Jitka upila, zatvářila se naprosto blaženě pak řekla:

„Naprosto přesně, jak si pamatuju!“

Jack s Michalem se nad něčím dohadovali s Jindřichem. Ten pak řekl:

„Geo, prosím tě, zkopíruj moje preference do označených komunikátorů.“

Pak se svým dotkl Michalova i Jackova komunikátoru, načež oba naprosto přesně opakovali větu, kterou si Jindřich objednával svoje zasloužený pivo.

Honem jsem se ještě ozvala:

„Předpokládám, že jídlo se objednává stejně. Co se stane, když objednávaná věc bude větší než ten výdejní otvor? A nešlo by ho přemístit třeba do obýváku? Takhle je hodně z ruky.“

„Jídlo se objednává stejně. Větší předměty se dopravují automatizovanou přepravou do odkládací zóny v každém bytě. Tady jsou to ty dvoje první dveře. A výdejník přemístit jde, řekni si Gee. Mimochodem, abych nezapomněl, komunikátor slouží i ke komunikaci mezi lidmi, sleduj. Geo, prosím, spojení, Jana, host, byt A14-b.“

Ucítila jsem slabé vibrace komunikátoru a v uchu mi zazněl slabý hlas:

„Žádost o spojení, Jindřich, aspirant do vědecké rady. Přijmout ano nebo ne?“

Zkusila jsem Geu zmást:

„Odmítnout hovor.“

Nedala se zmást

„Hovor nepřijat.“

Jindřich ještě dodal:

„Osobu nemusíš volat jménem, stačí funkce nebo poloha, v případě potřeby ti Gea nabídne výběr z několika možností. Tak se tady mějte, já klušu, už jsem měl být úplně někde jinde.“

Zamával nám, cvakly dveře a byl pryč. A já se chtěla přitom zeptat ještě na tolik zajímavých věcí! Například, co s tou sklenicí od koly... Vyřešila to Jitka. Přece jen nebyla ze všeho tak vyvalená.

„Geo, prosím, existuje něco jako nápověda?“

Gea odpověděla okamžitě:

„Nápověda k čemu?“

„Nápověda k příkazům pro tebe. Anebo ještě lépe, jsi schopna logické komunikace?“

„Ano k oběma bodům.“

„Dobře. Zkusím tedy obyčejnou otázku: Co s použitým nádobím?“

„Použité nádobí je možno vrátit do výdejního okénka k opětovnému použití nebo k likvidaci. Dále je tu možnost nádobí si ponechat a použít k jiným účelům. Toto jsou hlavní možnosti.“

Jitka přistoupila k okénku, vložila do něj sklenici a řekla:

„Geo, prosím, obsah stejný jako minule.“

Chvilku se nic nedělo, pak se Gea ozvala sama:

„Prosím, vyndejte ruce z prostoru výdejního zařízení.“

Jitka se zatvářila jako přistižená školačka a vytáhla ruku z výklenku. Ten se na chvilku naplnil šedou mlhou. Když ta zmizely, stála tam plná sklenice. Jitka opatrně ochutnala a zatvářila se blaženě. To jí nezabránilo v další otázce:

„Je možno tuto specifikaci nějak uchovat?“

„Ano, stačí ji pojmenovat. Musíš říct Jmenuješ se a nějaký výraz.“

Jitka se pousmála a pronesla žádanou větu:

„Jmenuješ se višňokola!“

Jitka se vrátila k Jackovi a já se také zeptala:

„Geo, je možno přemístit výdejní zařízení na nám lépe vyhovující místo?“

Odpověď na sebe nenechala čekat:

„Ano, v principu to jde. Stačí se dotknout komunikátorem jakékoliv vertikální stěny a požádat o přemístění. Musí s tím souhlasit všichni obyvatelé dané obytné jednotky a to tak, že se dotknou komunikátorem daného místa. Odchylka dotyku nesmí být více než 300 milimetrů.“

Přestěhovali jsme výdejní okénko do obýváku do místa, které nám nejvíc vyhovovalo. Pak jsme si dopřáli vybranou večeři, přičemž s výběrem nezištně pomohla Gea. Po večeři jsme se příjemně unaveni povalovali v křesílkách, dokud Michal nezavelel k odchodu na kutě. Spát se má v posteli, ne v křesle...

Poplach

V noci mě probudil Michal. Třásl mnou jako štěně kusem hadru.

„So jé, sose dějé...“, blekotala jsem, vytržená z nejlepšího spánku.

„Jsi alespoň trochu při smyslech? Jestli ne, tak se fofrem probuď, řítí se na nás průser kolosálních rozměrů!“

To mě probralo. Chtěla jsem po Michalovi další informace, ale jediné, co jsem se dozvěděla, že v obýváku sedí Jindřich ještě s  někým a velice akutně se po nás shání. Urychleně jsem se oblékla do kombinézy, protože v ní byl i Michal.

V obýváku na nás skutečně čekal Jindřich. Spolu s ním tam byl ten zelený čtyřruký zrzavec, který mě včera tak upoutal. Jindřich ho představil jako Mistra Aelliho, šéfa bezpečnostního výboru Poradního kruhu. Pak spustil:

„Doprovázel jsem tady Aelliho do vašeho světa, nesmírně ho zajímala bezpečnostní holografická zástěna té chodby. Bohužel jsme se k ní vůbec nedostali. Vzpomínáš si, jak jsi mi vyprávěla o jednom problémovém národě, Američanech?“

Mlčky jsem přikývla.

„Tak ti začali dělat problémy ve vaší zemi. Mám tady někoho, koho bys asi ráda viděla.“

Vstal, vyšel z bytu a vrátil se se známou dvojicí. Hrozně jsem se lekla. Pan major Bednář a brácha Pepek. Šediví, utahaní, jako bůhví jak dlouho nespali. Panu Bednářovi obepínal čelo široký obvaz, Pepek měl zavázanou levičku.

Dosedli do křesel a pan Bednář začal tiše a chraplavě hovořit:

„Ahoj lidi, jsem rád, že vás vidím. Že vůbec vidím. Stalo se to, čeho jsem se nejvíc obával. Ještě mám kamarády v rozvědce a tak. Došla ke mně informace, že se NSA, to je nejhorší tajná služba USA, zajímá o nějaké místo kus od Brna. Tam, kde jsem zasahoval proti tomu poručíkovi z kriminálky Brno. Prý narazili na nějakou magnetickou a gravitační anomálii, z družic to zaměřili a chtějí to zkoumat. Pak jsem se dozvěděl, že toho bývalého poručíka viděli v družném hovoru s jakýmsi špionem, kterého znají z americké ambasády. A že se chystají vyvlastnit majitele toho pozemku. Sedl jsem do auta a jel do Brna. Ještě jsem ani nevyjel z Prahy, a zvonil mi mobil. Volal šéf, že jsou u něho dva jacísi nesmírně korektní pánové a chtějí se mnou hovořit o tom poručíkovi a o tragickém konci hajného Robátka, kteréžto vyšetřování jsem dozoroval. Tak jsem mu řekl, že bohužel budou muset přijít další den, že dnes již nemohu. Šéf přitvrdil, a dal mi rozkaz se okamžitě hlásit na nejbližší služebně policie, že se tam ti pánové dostaví za mnou. Tak jsem mu řekl, že jsem na pátrání v lese a nejbližší policejní oddělení je minimálně dvě hodiny daleko. Že tam, kde jsem neprojede auto a kontraband tam nosí pašeráci na zádech. Pak chtěl vědět, kde tedy jsem, tak jsem musel zaimprovizovat, že kus od Medvědí skály. To je na severozápad od Mostu. A řekl jsem, že když tedy tak čtyři hodiny počkají, přijedu do své kanceláře. Tohle šéf po tlumeném hovoru u něj schválil. V Brně jsem po vysvětlení situace naložil tvoje bráchy a dojeli jsme na stavbu do Vranova. Tak tak, za minutu dvanáct. Kus před Vranovem jsme předjeli malý konvoj černých dodávek doprovázený dvěma policejními auty. Naštěstí stáli u nějaké odbočky a cosi řešili nad mapou. Dojeli jsme ke stavbě, ostraha na mě koukala divně, ale poznali bráchy a pustili nás dál. Kluci chtěli poslat kluky domů, s tím, že za námi jedou amíci, kteří to tam chtějí zabrat pro sebe.“

Pan Bednář si odkašlal, udiveně pohlédl na stůl, kde před ním najednou trůnil půllitr pepsi, napil se a pokračoval:

„Kluci prohlásili, že je jedno, kde budou, ti hajzli je najdou kdykoliv. A jelikož jsme se my přijeli schovat sem, tak máme asi nějaký pořádný úkryt. A že na nich moc nezáleží, ale amíci by si vylili zlost na psech a těch by byla škoda. Tak jsme je vzali sebou. Vysvětlili jsme jim, co je vlastně ta jeskyně zač a kam se z ní dá dostat. Jsou to chytří kluci, hned jim bylo jasné, po čem amíci pasou a že by se jim to mělo co nejvíc ztížit.“

Otočil se na Michala a zeptal se:

„Můžeš mi, prosím tě, říct, na co jsi měl v kanceláři pět kilo semtexu?“

Michal se smutně pousmál:

„Právě pro tento účel, pro tu správnou chvíli. Než aby se to amíkům dostalo do pazour...“

Pan Bednář pokýval hlavou a pokračoval:

„Vybral sis dobrý kluky. Jeden pečlivě zaminoval ten domeček z buněk, druhý pobral vše, co by se mohlo hodit. Řeknu ti, že jsme byli naložení jako karavana. Vzali jsme Janiny soukromé věci a disky z počítače, vybrakovali jsme mrazák a spíž, od Baltazara z Lady další hromadu věcí, hlavně léky a medicínské náčiní, laptop, lana, skoby a ostatní bižuterii. No, k Ladě jsme šli nadvakrát, od ní to k jeskyni je kousek. Věci jsme skládali nahoře u toho hologramu. Vašek odskočil do stanice poreferovat mé rodině a Baltazarovi a s jejich pomocí vše odlifroval na stanici. Pak ten ženista zaminoval a odpálil kus jeskyně. Takže místo jeskyně je hromada kamení. A asi uvolnil nějak ten pramen, takže zpod kamenů vyvěrá pramínek vody, ale voda přitom stojí za závalem půl metru pod hologramem. To už jsme seděli na stanici a obrazovkou pozorovali cvrkot.“

Upil pepsi, odkašlal si a dokončil povídání:

„Asi za půl hodiny dojel konvoj amíků. Chvíli zvonili u brány, když se nic nedělo, uvázali bránu k jedné dodávce a vyrvali ji ze závěsů. Projeli dovnitř, prošmejdili stavbu a pak se začali dobývat do toho domečku. Vylomili zámek a vlezli dovnitř. Už jsem ti chválil kluky? Takže ten ženista to zaminoval tak, že se vše odpálí, až někdo zvedne konvici s kafem. Ani to netrvalo moc dlouho, asi byli po cestě žízniví. Bouchlo to pěkně, vzalo to i tři dodávky, co parkovaly poblíž. Tu poslední to aspoň položilo na bok. Bohužel to přežili dva amíci, kteří v té dodávce sestavovali nějakou aparaturu. Docela vyděšeně utekli k bráně, chvíli kecali policejní vysílačkou a pak si sedli na pobořenou bránu a asi čekají na posily. No, a do toho přijde nějaký cizí člověk v doprovodu zeleného, čtyřrukého a zrzavého habána, který se tam nad námi tyčil. Já se tak lekl! Toto mi příště nedělejte.“

Pepek mezitím v křesle usnul. Jindřich ho opatrně vzbudil a šel ho i s panem Bednářem ubytovat. Mistr Aelli nás chvilku zkoumavě pozoroval, pak jen řekl:

„Mládeži, běžte také spát. Počkáme, až budete odpočinutí, pak nám povyprávíte o politické situaci na vaší Zemi. Pak budeme rokovat, co s nastalou situací. Ale vůbec se mi nelíbí myšlenka průniku Američanů do Studně Světů...“

Myslela jsem, že po takových zprávách už neusneme. Michal byl otrlejší, ten zalehl a během pěti minut nevěděl o světě. Já ležela v posteli, upírala oči do stropu a v hlavě se mi motal kaleidoskop otázek a bizarních výjevů. K mému překvapení jsem se vzbudila ráno, oknem nakukovalo sluníčko a Michal, ještě vlhký po ranní sprše, vcházel do dveří.

„Hele, Šípkova Růženka vstává! Co si její veličenstvo bude přát k obědu?“

„Snad ke snídani, ne?“ zavrčela jsem rozespale.

„Tak jo. Jedna královská snídaně o půl jedné! Tak co to bude?“

„Cože? A co ta porada s Mistrem Aellim?“

„Klídek, bude ve tři. Staví se pro nás buď přímo on nebo Jindřich.“

Ulehčeně jsem padla zpátky do peřin. Fůra času! A zase se mnou někdo třepe. Ne někdo, Michal. Co furt blbne!

„Už musíš skutečně vstávat, je půl třetí! Ve tři čtvrtě je tady Jindřich, právě volal.“

Já opět usnula! A nebýt Michala, tak zaspím veledůležitou schůzi! Vymrštila jsem se z postele a vrhla se pod sprchu. Opětovně jsem překonala svůj rekord, takže když Jindřich zazvonil, seděla jsem v obýváku nad kávou a kusem ovocné buchty. Posadil se také a prý máme čas, že přesunuli poradu do lepší zasedačky a ta je hned za rohem.

„A proto to do sebe nemusíš tak ládovat, jako kdyby ses chtěla zadusit. Kávu si vezmi v klidu sebou, takových tam bude víc!“

Tak jo, stejně je horká, aspoň cestou trochu vychladne. Zasedačka byla skutečně za rohem. Připomínala amfiteátr, akorát místo jeviště byla holografická promítačka a okolo ní malý půlkruh předsednického stolu, tak pro šest lidí. Už jsem se těšila, že budu koukat z vyvýšené první řady, ale nakomandovali nás k předsednickému stolu. Už tam seděli Pepek s panem Bednářem. Přisedl k nám Jindřich, Mistr Aelli a bělovlasý stařík, co řídil včerejší schůzi. To už jsem věděla, že je to nejvyšší šéf Poradního kruhu, jménem Apichatpong Weerasethakul. Jelikož je to téměř nevyslovitelné jméno, všichni mu říkají Nejvyšší. Kupodivu na to slyší. Mezitím se začaly plnit ochozy. Byla ve mně malá dušička, protože už byly téměř plné a přicházeli další a další. Už nebylo kam sednout, lidi postávali u stěn a sedali si na schody. Učinil tomu přítrž Nejvyšší. Povstal, zaburácel, přikázal zavřít vchody a požádal všechny, co nemají normální místo, aby opustili shromáždění. Není to poslední setkání, dodal. Poslechli ho téměř všichni, pár lidí se vmáčklo mezi sedící. Nad těmi už Nejvyšší mávl rukou.

Konečně se mohlo začít. Nejvyšší oznámil, že byla objevena další civilizace užívající Studnu Světů. Jen zlehka se zmínil o velice důležitých informacích, které byly spojeny s naším objevením. A že o nich bude v brzké době další rozprava. Tato rozprava bude vytěžováním informací, jelikož hrozí nebezpečí proniknutí agresívní části nové civilizace do Studny Světů. Pro ilustraci si najděte v Globální Encyklopedii heslo Syndrom Vyvoleného národa. Pak se obrátil k nám, jakou formu výpovědi si zvolíme, jestli budeme vyprávět sami a časem nám budou kladeny doplňující otázky, nebo jestli chceme otázky od začátku. On by dal raději přednost vypravování, výsledek je plastičtější. Shodli jsme se na vypravování.

Začala jsem od Kostnického koncilu, kde se naše historie začaly lišit. Přece jenom, studentka archeologie by o historii měla něco vědět. Když jsem začala sípět, pokračovala Jitka s Michalem. Moderní dobu si vzal na starosti pan Bednář jako nejpovolanější. Pak přišly na řadu otázky. Bylo to martyrium. Při vědomí nás držela jen kola a káva. Jitka postupně bledla, až to Jack nevydržel, naklonil se k Mistru Aellimu a začal tlumeně, ale vztekle něco říkat. Mistr Aelli přikývl. Vstal a jasným hlasem přerušil nekonečný proud otázek.

„Jsme špatní hostitelé. Naši hosté nemají naši výdrž, neumí střádat energii. Jsou proto na pokraji zhroucení. Jediné, co by nás mohlo mírně omluvit je naléhavost situace. Tato však naléhavá není, neboť díky jejich prozíravosti je nyní přístupová cesta ke Studni Světů zavalena tunami kamení. Prosím proto Nejvyššího, aby tuto rozpravu ukončil a poskytl hostům možnost regenerační lázně.“

Nejvyšší vše odkýval, ukončil rozpravu a pověřil Jindřicha doplněním naší bytové jednotky o regenerační místnost. Asi to nebyla obvyklá výbava, Jindřich se dost divil. My posléze také. Místo jednoho skladiště vznikla vykachlíčkovaná místnost, na stropě jednak normální světla, jednak ultrafialové zářiče, v tuto chvíli naštěstí vypnuté. A uprostřed místnosti veliká vana připomínající vířivku, doplněná průhledným krytem. Za vanou stála bílá skříň, od které vedly hadice a kabelové svazky do vany. Jindřich se ujal vysvětlování:

„Toto je prosím regenerátor první třídy pro lidský typ bytostí. Zařízení funguje tak, že se celé tělo máčí v biologicky aktivním roztoku. Roztok je přesycen kyslíkem, takže se neutopíte, kdyby...“

Oklepala jsem se a přerušila ho:

„Tím chceš říct, že do toho máme vlézt, přiklopí se dekl a pak se to napustí nějakým sajrajtem, který budeme i dýchat? Asi dám přednost posteli!“

„To ne. Dýchá se přes malou kyslíkovou masku. Ten přesycený roztok, to je jen pojistka proti náhodnému odstranění masky. Rozpuštěný kyslík je také důležitou součástí aktivního roztoku, který proudí různou silou tryskami a který tělo omývá a zároveň masíruje. Teď bych to rád předvedl, prosím proto dobrovolníka, nejlépe Jacka, aby se přesvědčil na vlastní kůži, že se Jitce nic nestane.“

Jack se zarazil, ale pak se vzmužil:

„Dobře tedy. Co mám udělat?“

Jindřich ho odvedl k vaně, kde se nacházel malý ovládací panel. Přitom vysvětloval:

„Existuje několik typů regenerace. Pro vás doporučuji celkovou kontrolu s následnou regenerací podle zjištění. Automatický doktor zjistí váš zdravotní stav a podle toho upravuje složení roztoku, masáže tryskami a tak dál. Ještě předtím se spouští příprava, kdy se vana předehřeje na 37  C a dno se pokryje deseti centimetry stejně teplého roztoku. Ideální by bylo svléknout se do naha, podle toho, jak se cítíš. Pokud by ses moc styděl, nech si spodní prádlo. Ale čím méně toho na sobě máš, tím je regenerace kvalitnější. Takže, zopakuji: Nejdříve modré tlačítko přípravy, pak šipkami navolit proceduru, ulehnout do vany, nasadit masku a zmáčknout velké zelené tlačítko Start. My ostatní zmizíme, protože po zaklapnutí víka se ztlumí osvětlení, zato se aktivují ultrafialové zářiče, které zde udržují sterilní prostředí. Pochopil jsi to vše?“

Jack mohutně kýval hlavou a skutečně to vypadalo, že se na proceduru těší. Jindřich ještě doplnil:

„Oblečení rozprostři na podlahu, bude sterilizováno UV zářením.“

My ostatní jsme opustili místnost a odebrali se do obýváku. Ještě jsme zaslechli, jak si Jack hrozně falešně prozpěvuje nějakou odrhovačku. Viditelně nervózní Jitka se najednou zeptala:

„Jindřichu, jak dlouho ta procedura potrvá?“

Jindřich se zamyslel, pak odpověděl:

„To závisí na spoustě faktorů, třeba na stavu organizmu. Počítám pro začátek tak hodinu, kdy dostane základ. Ty další podle rozpisu, který dostanete každý svůj. Pak se doby prodlužují. Dlouhá doba na začátku by mohl být pro organizmus šok.“

Trvalo to padesát minut. Jack přišel, rozzářená tvář, viditelně spokojený a až hnusně čilý. Přitočil se k podřimující Jitce a začal ji tahat z křesla.

„No tak, vstávej! Ta regenerace je báječná věc!“

Jitka s jeho pomocí vstala a oba odešli. Jack se za pět minut vrátil s tím, že Jitku právě utopil. Usmíval se u toho jako sluníčko. Toho využil Michal, aby se ho zeptal:

„Tak povídej. Jak to vlastně probíhalo?“

Jack zrozpačitěl.

„Víš... Já vlastně ani nevím. Jak jsem zmáčkl to tlačítko, tak se na mě a okolo mě začal hrnout ten roztok. Pak na mě přišla dřímota a já se probudil, až roztok odtékal a zdvihal se dekl.“

„Vypadáš čile, tak pomalu začni přemýšlet, jak vyzrát nad Američanama. Mě bolí mozek, když myslím...“

Přiznám se, že jsem si z toho večera už nic víc nezapamatovala. Normálně jsem vytuhla. Nevzbudila jsem se, ani když přišla rozjásaná Jitka, ani když mě Michal odnášel do postele a sám se šel uložit do regenerátoru. A ráno jsem měla pocit na těle, jako bych propadla mlátičkou na obilí... Unaveně jsem se dopotácela do koupelny a pustila na sebe ledovou sprchu. Ani to mě pořádně neprobralo. Pak přišel z obýváku Michal a hned mě komandoval do regenerátoru. Já byla skutečně tak odepsaná, že mě tohle řešení vůbec nenapadlo! Tak mě Michal podpíral až k vaně regenerátoru, tam mě přidržoval, když jsem se svlékala, protože jsem se klátila jako třtina ve větru. Ani jsem si nepamatovala, jestli jsem to zatracený tlačítko zmáčkla sama nebo to musel udělat Michal.

Probuzení v regenerátoru bylo naprosto báječné. Cítila jsem se tak perfektně, jako už dlouho ne. Nabitá energií, čilá, veselá... Hned jsem si zkusila pár cviků z jógy. Právě jsem se sukovala do bharadvajasany, když dorazil Michal s náručí čistého oblečení. Vesele se zasmál a prohlásil:

„Naposled tě při tomto cviku chytila taková křeč, že jsem tě musel rozplétat pod horkou sprchou!“

Také jsem se zasmála a odvětila:

„Ale tehdy jsme neměli regenerátor! Cítím, že jsem jakoby omládla.“

„Tak hele, moc to s tím omlazením nepřežeň, nerad bych měl problémy za sex s nezletilou.“

To už jsem nevydržela a vyprskla smíchy, Michal se přidal. Smáli jsme se jako dva magoři, já stále zapletená v tom cviku, Michal se sesunul podél stěny na zem. Pak už jsem jen stěží popadala dech a Michal mi opět musel pomáhat se rozplést. Oblékla jsem se a šli jsme do obýváku na snídani.

Právě jsem se cpala rohlíkem s máslem a jahodovou zavařeninou, když se ozval zvonek. Michal dopil kafe a šel otevřít. Vrátil se s Mistrem Aellim. Ten se podíval na Michala, na mě a pak prohlásil:

„Vypadáte nepoměrně lépe než včera. I psychicky, to vycítím. Bohužel vám zkazím náladu. Ti Američané jsou úplní chrlemte, až to není pěkné! Člověk by řekl, že po takovém fiasku, co se jim stalo, si dají na chvíli pokoj.“

Honem jsem se zeptala:

„Co je chrlemte? A co se stalo?“

„Chrlemte, jak to jenom popsat. Představte si zvířátko, které se rádo válí ve výkalech a blátě, samo kálí kdekoliv je to napadne a sežere, na co přijde. Jo, a je to zbabělec, útočí jen na slabší nebo když je jich velká přesila. A to právě udělali Američani. Máme hlídku ve vašem světě u přehledové obrazovky a ta sleduje, co se děje venku. Střídají se tam prakticky všichni z tamější vaší základny. Naučili jsme je komunikovat přes portály. Takže: Přijelo několik vozidel doprovázených normálními auty s modrými blikátky. Ti se zastavili před branou, dovnitř vjela jen dvě velká obrněná vozidla, třetí zůstalo hlídat před branou. Když se nic nedělo, popojeli více dovnitř. Vůbec nevím proč, nikdo jim nic nedělal, ale z kanónků rozstříleli vše, na co šlo zamířit, mimochodem i nějaká auta. Pak zase odcouvali k bráně a teď mají tam nějakou poradu.“

Až se mi zatočila hlava! Tohle je barbarství! To jim nesmí projít! Něco z mého vzteku asi proniklo k Mistrovi Aellimu, protože se mírně otřásl, a pak pokračoval:

„Přišel jsem vlastně za slečnou Janou. Všichni říkají, že právě vy jste nejvyšší šéf. Původně jsem si myslel, že šéfem je pan Bednář, ale i ten říká, že tady tomu šéfujete vy už od samého začátku. Jde o to, že potřebuji vaše svolení...“

Zaskočilo mě to. Jaký já jsem šéf? Obyčejná studentka archeologie, nedostudovaná cácorka. Ale moment, co to Aelli chce?

„No, když to říkají všichni... Na co potřebujete mé svolení?“

Mistr Aelli se zatvářil nesmírně vážně.

„Chceme zasadit na vaší Zemi zárodek našeho superpočítače, vy ho znáte pod zdejším jménem Gea. Přece jen, s její podporou by šlo mnoho věcí líp a radostněji. Třeba takové silové pole! Báječná ochrana. Mít ho dnes, vůbec by se nedostali na pozemek...“

Na chvilku jsem se zamyslela. Přeci jen, něco mimozemského... Aby nějací emzáci nepřevzali otěže! I když, v tom jejich Impérium žije a spolupracuje houf různých ras... Ale jo, budu souhlasit, když to pomůže proti americkým barbarům. Navíc mě napadlo perfektní jméno pro ten počítač. A tak jsem Mistru Aellimu odpověděla klidným a rozhodným hlasem:

„Ano, souhlasím s umístěním zárodku superpočítače na Zemi. Mám pouze jednu podmínku: Počítač se bude jmenovat Gaia!“

Odboj

Na počátku všeho byl Chaos, počátek všeho. Z něho povstal Erebos - bůh věčné tmy a tma sama a Nyx - bohyně noci a zosobněná noc. Z této dvojice pochází Aithér - věčné světlo a Hémerá - světlý den. Teprve potom se zrodila Gaia - Matka Země. Takhle jsem Mistru Aellimu pověděla ve zkratce, proč chci jiné jméno pro nový počítač. S pochopením přikývl, že je to dobré, aby byl nový počítač pojmenován prastarým jménem Země. Pak už na nic nečekal a šel zařizovat přenos kopie jádra Gey na Zemi. Ani jsem nechtěla vědět, kam ho chtějí zasadit. Známe to - kdo nic neví, nic nevyzradí. Dost jsem se proto divila, ze se Mistr Aelli za tři hodiny objevil s tím, že je vše hotovo a nese nám ovládací pásky, Jindřich jim říká komunikátory. Přitom vytáhl odkudsi již známé kousky plastu, tentokrát byly rudé, což znamenalo, že fungují jen pro jeden definovaný počítač, který je zatím nedostupný. Až pásky změní barvu na modrou, je počítač funkční. To ale budeme muset být na naší Zemi, každý počítač obsluhuje pouze svůj svět a blízké okolí. Jelikož nás tady už nic nedrželo, vrátili jsme se domů. Na další poradu se rádi dostavíme, nyní ale máme práci u nás.

Všichni jsme se pohodlně usadili v obýváku a začali vymýšlet, jak na Američany. Měli jsme prakticky jen dvě možnosti - buď se jen bránit a jak budou Amíci stupňovat útoky, chránit proti nim i civilisty. Na ty obvykle Amíci neberou ohledy. Druhá možnost byl útok přímo na Spojené státy, například likvidace Pentagonu a Bílého domu, ale to by se proti nám mohly spojit ostatní národy Země. Takže jsme vymysleli jakýsi plán, který budeme časem zpřesňovat.

Mezitím změnily ovládací pásky barvu, což značilo, že je Gaia plně funkční. Jako první věc jsme zapnuli silové pole. Podle vysvětlení musí mít oblý tvar, nejde v něm udělat roh. Takže vznikl ovoid, téměř kopírující hranice pozemku, ale od brány vzdálený třináct metrů. Uvidíme, pro koho bude ta třináctka nešťastná. Amíci v obrněných transportérech nic netušili, pole bylo zcela průhledné. Pak jsme zjišťovali, jestli se dá k výhledové obrazovce připojit nějaké záznamové zařízení. Abychom nemuseli furt pendlovat mezi Zemí a Impériem, byl nám natrvalo přidělen Jindřich. Ten se tvářil trochu ukřivděně, což rozšifrovala Jitka, svěřila se mi, a tak jsme mu povolili, ať tu jeho cácorku přivede taky. Koukal dost vyjeveně a prý, jestli neumíme číst myšlenky. Každopádně odběhl k portálu poslat zprávu a začal vzorně spolupracovat. Vysvětlil, že nemusíme nic připojovat, obrazovka má v sobě záznamník s kapacitou dvou tisíc hodin záznamu. A k čemu že to budeme potřebovat? Vysvětlila jsem náš nápad:

Vytvoříme tady takové malé televizní studio a povedeme informační válku. Amíci už o nás hovoří jako o teroristech, takže to budeme vyvracet a k tomu budeme potřebovat nějaký obrazový materiál. A také se pořádně naučit, jak se s tou obrazovkou kvalitně pracuje. Jindřich zajásal. Ta jeho vyvolená totiž pracuje ve zpravodajství a toto je její denní chleba, ba až i koníček. Takže se odebere k portálu, spojí se s jejím nadřízeným a vyžádá si ji jako novinářku. A bude tady oficiálně!

Jak jsem se již zmiňovala, jsem ráda, když lidé okolo mě jsou šťastni.

Slečna novinářka přispěchala během tří hodin. Táhla za sebou obrovský kufr s vybavením a malý kufříček s osobními věcmi. S Jindřichem se vítala, jako kdyby se rok neviděli. Raději jsme je zavedli do jejich ubikace, který mezitím Helena stačila připravit. Opravdu se k sobě hodili, mimo jiné proto, že se jmenovala Jindřiška.

Ta se v pokoji jen otočila, za deset minut byla zpátky a sháněla se, kdo že se to chtěl naučit zacházet s přehledovou obrazovkou. Přihlásila jsem se já, Jitka a kupodivu i děda Ferdinand. Hned na začátku Jindřiška vysvětlila, že malá klávesnice je pouze na hrubé funkce, kdo chce s obrazovkou pořádně pracovat, používá externí klávesnici. Ta měla velikost 25 x 30 centimetrů, hromadu kláves, světélek, potenciometrů, v rohu dokonce i obrazovku velikosti pohlednice. Jak se tohle naučíme ovládat...

Nebylo to tak zlé. Klávesnice byla rozdělena do logických celků a ty byly uspořádány opravdu logicky. Ovládání zvuku bylo vedle přepínače audio vstupů. Obrazová cesta vedla od virtuální kamery přes možnost výřezů, zvětšení nebo zmenšení obrazu do výstupu do záznamníku nebo přímo na výstup. Takže za tři hodiny jsme už ovládali bravurně základní funkce a pouštěli se do podrobností. Pak Jindřiška zpozorněla, odsedla si a zahleděla se do obrazovky na klávesnici:

„Mám pocit, že u brány je nějak rušno.“

Už jsme uměli zapnout obrazovku na klávesnici a používat zoom. Měla pravdu. V záři zapadajícího slunce - to to uběhlo! - se dva obrněné transportéry obracely čumákem dovnitř. Chtěla jsem zapnout nahrávání, ale někdo mě předběhl. Ještě chvilku se nic nedělo, pak transportéry vychrlily z výfuků oblaka černého kouře a vyrazily na plný plyn vpřed. Oněch třináct metrů projely za chvilku. Pak se stalo něco, čemu nemohli Amíci uvěřit. V plné rychlosti jako kdyby narazili na neviditelnou překážku. Velitel, vykukující z otevřeného poklopu, nebyl na nic připraven, takže políbil okraj poklopu a vyrazil si všech osm řezáků. Ten si steak dlouho nedá...

U druhého transportéru se otevřely zadní dveře a z nich doslova vypadli dva vojáci. Pak vylezl druhý velitel, podle hvězdiček na náramenících vyšší šarže. Na nose si držel zakrvácený kapesník, v ruce měl vysílačku a cosi do ní řval.

„Škoda, že není slyšet, co říká,“ povzdechl si přihlížející Michal. Jindřiška jen zacvakala tlačítky, přehodila jeden přepínač a pootočila potenciometrem.

„...invisible wall...six injured...“

No potěš, šest raněných po nárazu na neviditelnou zeď! To mají Amíci z toho, že se chovají, jako by jim patřil svět! Zakrvácený Amík na chvilku ztichl, poslouchal hlas z druhé strany. Pak zase začal řvát:

„The second in command has molded teeth and a broken jaw! This is all because the Czech terrorists!“

Michal polohlasně překládal:

„Tak ten druhý velitel má vyražený zuby a zlomenou čelist. A za všechno prý můžou ti čeští teroristé. To jsme asi my. Ale nemá pravdu, za všechno můžou trpaslíci. Všude vlezou a hrozně rychle se množí.“

Začala jsem se smát, Jitka se přidala. Akorát chudinka Jindřiška nechápala.

„To je takové úsloví. Vše se musí na někoho svést, tak proč ne na trpaslíky!“ přispěchal s vysvětlením děda Ferdinand. Krvácející Amík už dořval do vysílačky, pro změnu zařval něco do jeho transportéru, do druhého plácl několikrát dlaní a odkráčel k bráně. Za ním se plahočily oba transportéry, kulhající na všechna kola. Policisté vylezli ze svých aut a začali se účastně velitele vyptávat, co se stalo. Ten jenom zavrčel, rozhrnul je rukama a zalezl do zbývajícího transportéru.

My na základně zatím řešili, co dál. Sledovat bránu a čekat, kdy se co semele? Škoda, že máme jen jednu obrazovku a tou musíme sledovat, co se děje před branou. Poohlédnout se třeba po velvyslanectví USA v České republice, odposlechnout si tam pár hovorů... Jindřiška se pousmála a prozradila nám profesní tajemství: Pokud je v činnosti počítač Gaia, každá klávesnice se stává samostatnou jednotkou s úložištěm na tisíc hodin záznamu. Na velké obrazovce se pak ten záznam může promítat, popřípadě upravovat. Zajásala jsem! Amíci, těšte se! Žádné vaše tajemství neobstojí!

Mezitím řešil přivolaný expert přes elektroniku propojení a přizpůsobení jejich zařízení k pozemské technice. Sekundovala mu Helena a její bratři. V této kombinaci byli neuvěřitelně výkonní, takže již za pár hodin jsme mohli na přehledové obrazovce v okně sledovat zpravodajství. Nejdřív Českou televizi, pak i CNN a další. Všude běželo téměř to samé. Mírumilovní Američané ve snaze ochránit demokracii v České republice a okolí požádali vládu České republiky o možnost vystavění malé základny. Vláda o tom zatím jedná. Mírumilovní Američané si zatím jeli prohlédnout vytipované pozemky, kde je přepadli teroristé, které přistihli při přípravě teroristického útoku proti svrchovanosti České republiky. Zajisté to byli ruští agenti... Ruská televize kontrovala tím, že USA a NATO hrubě porušuje dohodnuté podmínky, v tomto případě stavbou základny blíže k ruským hranicím, než bylo dohodnuto. CNN přišla s aktuální informací o pokusu mírumilovných Američanů přiblížit se blíže k teroristům, načež padli do léčky. Při útoku teroristů bylo několik zraněných, čímž výčet ztrát stoupl na 18 mírumilovných Američanů.

Já, Jitka a Jindřiška jsme sedli ke stolu a začali dávat dohromady vysílání. Přišel k nám Jindřich s drobnou perličkou. Zjistil podivuhodnou statistickou odchylku - z patnácti lidí, nepočítaje technika a Mistra Aeliho, kteří pendlovali mezi světy, jich plných osm má jméno začínající na písmeno J. Tím odlehčil situaci, takže jsme začali tvořit zpravodajství s veselou myslí. Přednes zpráv si vymínila Jindřiška, jelikož je z oboru a má dokonce speciální kurs výslovnosti a uměleckého přednesu. Vyhověli jsme jí a sepsali na papír, co vše by bylo vhodné říci hned a co potom. Požádali jsme pana Bednáře, aby text překontroloval a opravil případné věcné omyly.

Televizní studio vzniklo z nepoužitého pokoje. Stěny měly blankytně modrou barvu, strop bílou. Hlasatelské stanoviště pro Jindřišku bylo z plastu, ale tvářilo se jako mahagon. Na zadní stěně se skvěl obraz Země viděný z vesmíru. Pozorný pozorovatel si mohl všimnout, že obraz není statický, ale že se jedná o přímý přenos z kamer Mezinárodní vesmírné stanice. Osvětlení nepřímým světlem napodobující sluneční umocňovalo pohodu. Technik se s vědci dohodl, že nebude používán pozemní přenos z důvodu snadného zahlušení signálu. Bude se používat úzký paprsek, směrovaný na skupinu telekomunikačních družic Astra 2. Signál bude natolik silný, aby přehlušil většinu kanálů satelitní televize, ale ne tak silný, aby ji poškodil. Technik se odebral do Impéria, aby nechal zhotovit potřebná zařízení. Je zbytečné programovat Gaiu k vyrobení jednoho kusu...

My jsme mezitím upřesňovali text prvního vysílání. Museli jsme zaujmout na první pokus. Jindřiška si pomocí Jitky a Heleny vymyslela vhodný úbor na vysílání. Jako základ vzala římskou tógu, ale s ženským střihem a z moderních materiálů. Se svými načesanými téměř zlatými vlasy v tom vypadalo jako sluníčko vykukující z obláčku. A když začala mluvit tak, jak se to naučila v kursu... Všichni bez rozdílu jsme poslouchali její proslov jako uhranutí. Tak jsme již čekali na technika a techniku.

Technik přijel druhý den ráno v doprovodu tří žen. Každý táhl velkou bednu. Ty bedny nechali v Malém zetku, sami přišli do obýváku. Tam se technik omluvil, že se musí okamžitě vrátit, protože má v laboratoři rozdělanou práci, která již nesnese dalšího odkladu. Přivedl proto za sebe náhradu a někoho navíc. Pak představil tu nejstarší jako svoji učitelku Jiřinu (další člověk na J!), díky níž umí to vše technické, což je jen zlomek toho, co umí ona dáma. Další dvě ženy věkově srovnatelné s Helenou byly její dcery Julie a Jolana (a sakra, to už je významná statistická odchylka, další dvě J!!!). Představil je a odjel, provázen vřelými díky nás všech. Julie byla profesí sociopsycholožka a přijela nám pomoci s televizním vysíláním, tedy hlavně s textovou části. Taky hned ukořistila text, co jsme sesmolili, chvíli nad ním kroutila hlavou a pak ho přepsala a dala Jindřišce, ať ho přečte. Jindřiška četla a my zírali. To byl panečku rozdíl! Jolana byla takříkajíc do počtu, nechtělo se jí zůstat samotné doma. Projevila se jako báječná kuchařka a hospodyňka. I když jsme nyní mohli objednávat jídlo a nápoje od Gai, Jolana si vyžádala výchozí suroviny a vařila sama. A výtečně.

Venku se zatím nic moc nedělo. Média nás pomlouvala, vláda ještě nerozhodla, protože jí opozice házela klacky pod nohy, Amíci si na podvalnících odvezli poškozené transportéry, policajti také zmizeli, akorát poslední transportér stál ve vjezdu na pozemek. Vojáci obsadili strážnici u vchodu, rozbité okno zabednili dřevotřískovou deskou, do která vyřízli díru pro hlaveň kulometu. Jiřina s Ferdinandem a Petrem dávali do kupy zařízení, Pavel s Jolanou se motali okolo varné desky a šlo jim to spolu báječně. My ostatní jsme seděli v jídelním koutu a se zalíbením pozorovali ten kulinářský balet. Za chvilku bylo hotovo, Pavel odešel zavolat zbytek a Jolana servírovala na stůl. Ticho při večeři rušilo jen mírné pomlaskávání a poklony kuchařce, která se krásně červenala. Později přiznala, že na to nebyla připravená, protože doma je její jídlo už dávno všední věc. Po večeři se děda s Jiřinou kamsi vytratili, děda se ale za chvilku vrátil.

„Jani, prosím tě, můžeš na chvilku?“

„Sice se mi po tak dobré večeři vůbec nechce hýbat, ale jo... Co se děje?“

„Na něco jsme s Jiřinou narazili.“

Odvedl mě do jejich vědeckého domečku, kde již sedělo víc lidí. Jitka, Jack, Helena s Jirkou, Michal a Petr s Pavlem.

Jiřina začala mluvit:

„Zkoumala jsem s Gaiinou pomocí blízký kosmický prostor, přece jen chceme vysílat přes družice. Teda řeknu vám, máte tam nahoře neskutečný bordel. Zbytky raket, všelijaký šrot, mezi tím vrávorají telekomunikační a špionážní družice. O okolí té vesmírné stanice ani nemluvím! Prakticky všechny družice jsou plus mínus v rovině rovníku. Narazila jsem však na jednu, která toto porušuje. Tahle totiž trčí pět kilometrů nad vaší vesmírnou stanicí a věrně kopíruje její pohyby. Také je celá uhlově černá, matná, téměř nezjistitelná. Já ji našla jen náhodou, když mi zaclonila výhled. Na všech ostatních družicích je alespoň jeden nápis, nějaký znak. Tato je čistě černá. A to nejlepší na závěr - je třikrát větší než ta největší normální družice. A tak se ptám: Víte o tom tělese něco vy?“

Zírali jsme na ni neschopni slova. Pak zareagoval Michal:

„Předpokládám, že vaše není.“

Jiřina se pousmála:

„To bych se nezajímala, jestli o ní někdo neví...“

Jack spustil trochu váhavě:

„Něco takového psali v nějakém ufologickém časopise, už si přesně nevybavuji...“

Jiřina se zvědavě zeptala:

„Co je ufologický časopis?“

Odpověděla jí Helena:

„UFO, z anglického Unidentified Flying Object = neidentifikovaný létající předmět je jev, kdy pozorovatel hlásí situaci, ve které pozoroval na obloze předmět, jehož podstatu není schopen racionálně vysvětlit. V naprosté většině případů existuje nějaké vědecké vysvětlení, nějakých sedm procent se však vysvětlení vymyká. Třeba pilot letadla UFO vidí na vlastní oči, letadlo dělá psí kusy, ale na palubním radaru nic není. No, a ufologové jsou lidé, kteří věří, že ty objekty jsou mimozemského původu. Ti také vydávají ufologické časopisy, pořádají setkání a tak dál.“

Pojednou se ozval melodický zvuk gongu. Děda vyskočil jak srnka a vrhl se k jednomu počítači, kde na obrazovce naskakovaly měnící se řady čísel, pak vše ztichlo a obrazovka se vymazala. Jen uprostřed zůstalo svítit číslo 0.000000000000000000. Další nuly se postupně přidávaly na konec, až byl nulami zaplněn zbytek obrazovky.

Jiřina si povzdechla a tázavě se podívala na dědu, který jen zakroutil hlavou, takže pokračovala nahlas:

„Tak už nic. Ta družice musela mít fascinující senzory, když dokázala zachytit pasívní pozorování. Ten alarm znamenal, že mění směr a rychlost, ty nuly znamenají, že zmizela i Gaie. V tom případě musela nabrat během pár sekund minimálně desetinu rychlosti světla.“

Ozval se pan Bednář:

„V tom případě se skutečně jednalo o mimozemskou návštěvu. Tak daleko ve vesmírné technice nejsme. Paní Jiřino, uměla by tohle vaše vesmírná technologie?“

„Bohužel, ani my bychom nedokázali vyrobit takový přístroj. S nejvyšší pravděpodobností to byla úplně neznámá civilizace létající vesmírem. No nic, půjdeme spát, dnes toho bylo na nás dost. Nevím jak vy, ale já padám na, ehm, ústa...“

Informační válka

Vše bylo nachystáno na televizní vysílání. Gaia vytvořila úzký tunýlek od vysílacího zařízení směrem na Astru. Přeci jen, vysílat přes skálu je nebetyčná hloupost. Pak přišla Jiřina s požadavkem pozdržet vysílání o dva dny. Trochu mi zapracovaly nervy, takže jsem zavrčela:

„Proč, sakra. Vše je nachystané, nebo ještě ne?“

Jiřina se nenechala vyvést z klidu:

„Právě s dědou ověřujeme jeden jeho nápad. Totiž, problém s vysíláním přes telekomunikační družici je ten, že nás zachytí právě jen majitelé satelitního přijímače. My ale chceme oslovit hlavně obyčejné lidi, ne?“

Zklidnila jsem hormony a docela zvědavě jsem se zeptala:

„Prozradíte nám ten nápad?“

„To souviselo s katalogizací družic. Děda chtěl upirátit - mimochodem krásné slovo - nějakou postarší telekomunikační nebo špionážní družici. Trochu se v ní na dálku povrtat, zjistit, zdali je vhodná... To už je pasé, Gaia je už natolik schopná, že dokáže na oběžnou dráhu umístit libovolné zařízení. Takže je možno pomocí záznějového oscilátoru dopravit na klasickou anténu signál, který se normálně vysílá z vysílačů na povrchu.“

„Ehm, dobře, normální oscilátor znám, ale co je to záznějový oscilátor?“

„Chceš odborný výklad nebo vysvětlení pro obyčejné lidi? Dobře, pro lidi. Normální oscilátor kmitá na nějaké frekvenci a v reproduktoru je slyšet tón. Pokud použijeme dva oscilátory s mírně odlišnými vysokými kmitočty, ty se různě sčítají a odečítají, takže je v reproduktoru také slyšet tón, i když ty kmitočty jsou tak vysoké, že je ucho neslyší. Je možno modulovat oscilátory s velmi vysokými kmitočty, které potom slouží jako nosná vlna pro normální televizní vysílání. Alespoň to na anténě takhle vypadá. Pro satelitní přenos jsou ideální mikrovlny, ty používáte ostatně i vy. V reálu to vypadá tak, že budeme vysílat z družice ze dvou oscilátorů s velmi vysokým kmitočtem, ale anténa si z toho vybere jen ty rozdíly, neboli zázněje.“

Musel jsem Jiřinu zastavit:

„Dost, stačí, nebo se mi rozskočí hlava! Já jsem jen ubohá archeoložka, navíc nedostudovaná... Hlavně, že to bude fungovat! Bude?“

„Je s tím trochu práce, ale první výsledky jsou víc jak slibné. Zcela jistě to do zítřka dopracujeme do použitelného stavu. Pak ještě nadefinovat Gaie to zařízení, otestovat naostro a můžeme to spustit.“

Naše první vysílání vzbudilo rozruch na celém světě. Spustili jsme ho o půl osmé středoevropského času, což je čas, kdy lidé zapínají televize v očekávání, co jim ta vláda zase nalže. Jindřiška zářila z milionů obrazovek v celé Evropě a na severu Afriky. Nacvičená řeč planula naprosto hladce:

„Dobrý večer, vážení přátelé. Omlouváme se, že tak neurvale vtrháváme do vašich domovů, ale naše zprávy již nesnesou další odklad.“

Živě jsme viděli pracovníky televizí ve studiích, zírající na monitory, na nichž se odehrává něco jiného, než co vysílají oni.

„Dovolte nám představit se. Jsme malá skupinka lidí, která stojí na prahu nejúžasnějšího objevu lidských dějin. Objevu, vedle kterého je objev ohně, kola či atomové energie jen bezvýznamnou epizodkou.“

Panika se už přelévá do stanic televizních vysílačů. Na monitorech je jasně vidět, že do vysílačů proudí ty správné informace, ale ty jsou nějakým záhadným způsobem vymazány a místo nich je jakási propaganda!

„Bohužel, na Zemi existuje jeden stát, národ, který chce být vládcem světa a dělá pro to vše možné, od zastrašování přes vměšování se do věcí, do kterým jim nic není. Dokonce se neštítí zmanipulovat část jiného národa, aby povstal proti svým demokraticky zvoleným představitelům. Pro upřesnění, Rusko to není.“

Prakticky na všech základnách NATO v Evropě ječí alarmy. Velitelé telefonují svým nadřízeným, co se to, sakra, děje? Nápor telefonátů je natolik enormní, že kolabují první telekomunikační ústředny. Hovory se přesměrovávají na dosud funkční, ty ale tento nápor také nezvládají. Celá komunikační síť, až na pár výjimek, je najednou hluchá, mimo provoz.

„Bez jakéhokoliv důvodu nás přepadli neoznačení muži v neoznačených černých dodávkách. Přesně v takových, které používá americká armáda. A co horšího, doprovázela je policie, která asi měla vzbudit zdání legitimity.“

Na velvyslanectví USA v Praze ječí velvyslanec střídavě do satelitního telefonu a na sekretářky a asistenty. Je to krásně vidět na mém monitoru. Další údaj hlásí nahrávání. Jindřiška se staví ke straně a uvolňuje pohled na obrazovku, na které je vidět stavba tvrze:

„Na mírumilovnou stavbu, kde si pár nadšenců staví kopii středověké tvrze, přijelo několik obrněných transportérů Armády USA LAV25, vyvrátili bránu a bez okolků stavbu rozstříleli.“

Obrázek se změnil na doutnající trosky, hořící automobil, záběr transportéru, kterému se od hlavně kanónu M242 Bushmaster vine proužek kouře. Tyto fotky udělal vzteklý Baltazar.

„My jsme se tak tak zachránili útěkem do jeskyně vedoucí k našemu objevu. Nyní již mohu prozradit, o jaký objev se jedná. Objevili jsme cestu ke hvězdám. Bez raket, bez nutnosti putovat léta kosmickým prostorem, bez nutnosti platit miliardy dolarů za každý start rakety. Toto jsme byli připraveni dát lidstvu k dispozici. Bohužel, Spojené státy jsou odhodlány získat tento objev pro sebe, a to za jakoukoliv cenu.“

Velvyslanec USA v České republice třeští oči na obrazovku televize, kterou má postavenu v koutě pracovny. To přece není možné, to je zlý sen. Jak si mohli dovolit ti Češi odporovat Spojeným státům! Zkouší se uklidnit, vědom si slov svého lékaře, že s každým dalším rozčilením se blíží další infarkt. Nestihne to. Chytá za hrudník, sípe a pozvolna se kácí na koberec. To už k němu sprintuje několik sekretářek, jedna mu dává dýchání z úst do úst, další zvedá sluchátku a kamsi volá.

„A na závěr dnešního zpravodajství uvádíme opravu zpravodajství CNN, totiž přímý přenos toho, jak mírumilovní Američané padli do léčky teroristům.“

Na zadní obrazovce se odvíjí děj u brány. Obrněné transportéry vychrlily z výfuků oblak černého kouře a vyrazily na plný plyn vpřed. V plné rychlosti však jako kdyby narazily na neviditelnou překážku. Velitel, vykukující z otevřeného poklopu, nebyl na nic připraven, takže políbil okraj poklopu. Z druhého transportéru vylezl druhý velitel, podle hvězdiček na náramenících vyšší šarže. Tiskl si k nosu zakrvácený kapesník, v ruce držel vysílačku a řval do ní: „...invisible wall, six injured! The second in command has molded teeth and a broken jaw! This is all because the Czech terrorists!“

Jindřiška vysvětluje:

„Jak jste viděli, žádný terorista mimo amerických se tam neobjevil. Toto je totiž další část našeho objevu - našli jsme na té cestě přátele. Díky nim se dokážeme ochránit. A na úplný závěr naší dnešní relace vám poskytneme pohled na jednoho z viníků této situace. Vítejte na velvyslanectví USA v Praze.“

Velvyslanec USA třeští oči na obrazovku televize, kterou má postavenu v koutě pracovny. Náhle se chytá za hrudník, sípe a pozvolna se kácí na koberec. To už k němu sprintuje několik sekretářek, jedna mu dává dýchání z úst do úst, další zvedá sluchátku a kamsi volá.

A Jindřiška se loučí:

„Dobrou noc, vážení přátelé, ať se vám zdají krásné sny... Na shledanou zase někdy v tomto čase.“

Když už máme ty možnosti, proč je nevyužít? Jitka sleduje americkou ambasádu, jak po ní pobíhají příslušníci vojenské policie, ve velvyslancově pracovně vyměřují místo, kde musely kamery být, když ho zachytila při infarktu. Když nic nenacházejí, zaměřují se na nejbližší stěnu a začínají ji rozbíjet v domnění, že kamera je schována v ní. Nacházejí spoustu drátů, trhají je, škubou za ně. Přibíhá šéf šifrantů, že úplně vypadlo veškeré spojení včetně šifrovaného. Když vidí tu změť drátů trčících za zdi, je mu to vše jasné. Rudý vzteky řve na velícího seržanta, nejmírnější slova jsou stupid, bastard a idiot.

Já pro změnu sleduji cvrkot v oválné pracovně Bílého domu. Defilé příslušníků vrcholového vedení armád Spojených Států stojí před prezidentovým pracovním stolem s výrazy spráskaného psa, v případě jediné ženy mezi nimi s výrazem spráskané feny. Prezident, rudý vzteky řve na velící důstojníky, přičemž nejmírnější slova jsou stupid, bastard a idiot.

Šéf CIA neřve. Jeho hlas je ledově chladný. Tím hůř se cítí důstojníci pověření velením operace Stargate, jejímž úkolem bylo ukořistit bránu do cizích světů tam v té prťavé republice u vesnice s podivným názvem Vranov. I když hlas šéfa je ledově klidný, přesto je v něm cítit vražedný vztek těsně před vybuchnutím. Také výrazy, které šéf používá, mají daleko k pochvalám, nejmírnější slova jsou stupid, bastard a idiot.

Policisté, kteří doprovázeli konvoj amerických obrněných transportérů, jsou na koberečku u policejního prezidenta. Je jim vytýkáno nezvládnutí situace, měli mimo jiné za úkol krotit Američany, aby nedělali nepředloženosti. Policejní prezident, rudý vzteky řve na policisty, přičemž nejmírnější slova jsou kretén, bastard a idiot.

Vše jde do záznamu, bude z toho krásná reportáž. A Jack dostává báječný nápad. Když už máme lepší ochranu, bylo by možné vyklidit zavalenou jeskyni? Ano, Gaia to zvládne. Proč? Protože je venku léto, jasná obloha, krásné teplé počasí. Jak musí být na ostrém slunci rozpálený ten obrněný transportér, o mobilní buňce u vjezdu ani nemluvě. Dokáže si představit na loučce u potůčku, tam kde je přirozená tůňka, několik lehátek, na nich několik spoře oblečených opalujících se dívek. Pod slunečníkem stůl s miniledničkou s nápoji, ledem. To vše kus od amerických vojáků, pozvolna se pečících ve svých uniformách. Na dosah a přitom nekonečně vzdálených...

Ani jsem netušila, že je Jack takový poeta. Ale nápad je to vynikající! Nic nepodlomí vojenskou disciplínu víc, než když civilisté naprosto ignorují vojáky, tiše se jim vysmívají a oni s tím nemohou nic dělat! Tak se i stalo. Gaia zvolna zlikvidovala kameny v závalu, aby utvořila malé korýtko, jímž mohl postupně odtéct přebytek vody za závalem a nezpůsobit přitom žádnou škodu. A abychom nemuseli obcházet zbytky závalu a hromadu křoví, navrhli jsme jí udělat pro nás podél potůčku už od jeskyně krásnou dlážděnou cestičku, z bezpečnostních důvodů několikrát zakroucenou. Přece nechceme přímý průsek, aby nám tudy Amíci čuměli, kam nemají. Stihla to akorát. Už máme vypozorováno, že v transportéru je šest vojáků a velitel. Ze šesti vojáků drží vždy dva hlídku ve stavební buňce a střídají se po šesti hodinách. I dnes vylezou z transportéru dva vojáci a jdou vystřídat hlídku. Vypadají poněkud zdrchaně, asi tam nemají žádné pohodlí. Udělají několik kroků, pak se zarazí. Něco je proti včerejšku jinak! Rozhlížejí se, a když na to první dojde, vykulí úžasem oči. Snímám ho virtuální kamerou pěkně zblízka, takže ho mám velmi detailně. Aniž by otočil hlavu, drcne loktem do kolegy. Ten zíral na druhou stranu, takže se otáčí a sleduje, kam kamarád ukazuje. Také mu málem vypadnou oči. Má proč.

Trochu jsme Jackův nápad rozšířili. Na travnaté loučce u malé tůňky stojí pravý a nefalšovaný plážový bar, jak je zobrazen v prospektech cestovních kanceláří. Okolo něj je pár stolečků pod slunečníky, u nich ratanová křesílka, o kus dále několik lehátek. Poctivé dřevo a kov, žádný plast. Na lehátkách pár dívek v bikinách. Jedna z nich, krásné zlatovlasé stvoření, se zvedá, odchází k plážovému baru, kde jí urostlý barman připravuje koktejl. Brčko, citrón na kraj vysoké sklenice a slunečníček do višně. Blondýnka usedá ke stolečku a labužnicky popíjí vychlazený nápoj.

Vojáci stojí jako uhranutí, nevěřícně pozorují poklidnou scénu. Palčivě si uvědomují vlastní pot a mírně zapáchající uniformu. . Nereagují ani na volání dvojice, kterou měli vystřídat. Ti proto vylézají, zvědavi, co je tam tak zajímavého. Po chvilce stojí vedle kamarádů a také zírají. A hlavně závidí. Oni mají vodu na příděl, nemohou pořádně dodržovat osobní hygienu, chemický nouzový záchod příšerně smrdí, k jídlu mají jen studené polní dávky. A teď s rostoucí závistí a hlavně s nemohoucím vztekem sledují, jak urostlý barman přináší blondýnce u stolečku talíř smažených darů moře spolu s hromadou hranolků. Pak se barman sehne k oušku své společnice a něco jí zašeptá. Blondýnka se mírně pootočí k přihlížejícím vojákům, nejdříve jí jen škubnou koutky úst, ale pak se rozesměje.

Vojáci se snaží ze všech sil nereagovat, pak to už černoch nevydrží. Strhává ze zad samopal a střílí dávku za dávkou směrem k blondýnce. Ta se ale vůbec neleká, ale naopak se rozesměje ještě více. To už nevydrží ani ostatní a snaží se nás rozstřílet. Velitel vyskočí z transportéru jako čert ze škatulky. Řve na své vojáky rozkazy, ale žádný mu nevěnuje pozornost. Ti mají před sebou jen jediný cíl - zlikvidovat to hnízdo nepřátel! Sice se poněkud diví, že kulky váznou po pár metrech v čemsi neviditelném, ale střílejí dále. Některá kulka přeci projít musí! Jejich zbraně jsou nejdokonalejší! Přestávají, teprve když jim dojde munice. Pak také začínají reagovat na velitelův řev. Probírají se z transu a začínají si uvědomovat situaci. Velitel už jen sípe, ale ještě rozkazuje, že tohle musí zůstat utajeno, jinak všichni půjdou před vojenský soud!

Máme to vše zaznamenáno z několika úhlů a pohledů, Julie s Jindřiškou sestavují další zpravodajství s pracovním názvem Vlídné chování mírumilovných Američanů k civilnímu obyvatelstvu. Jistě to bude další informační bomba. A byla...

Den pro vojáky probíhal stejně jak předchozí, jen v pozadí byla cítit nervozita - co když se to provalí? Proto sledovali pozemek mnohem pozorněji. Jejich pozornost byla k večeru odměněna. Vozidlo, jedoucí k nim, zpozorovali téměř okamžitě a zburcovali své kolegy i velitele. Bylo poněkud podivné. Trubkový rám, dvě sedadla, místo volantu knipl jako u dopravního letadla. Žádný motor, pokud za motor nepovažujeme malou krabičku na zadní ose. Od krabičky se táhl tenký kabel k jednomu ze dvou pedálů u řidiče. Druhý byl brzdový, jak se měli vzápětí přesvědčit. Vozidlo přijelo téměř k neviditelné zdi, tam se otočilo a zacouvalo těsně k ní. Řidič za sedadly vztyčil jakousi obdélníkovou placku, což, jak se hned ukázalo, byla velkoplošná televize. Řidič si pak sedl do svého sedadla, jako by ho vůbec nezajímali ani vojáci, ani vysílání.

Vysílání začalo znělkou. Vesmír s myriádami hvězd, pak se v dáli ukáže Země doprovázená Měsícem. Země se rychle přibližuje, až zabírá celý obraz. Ten vzápětí zbělá, jako kdyby kamera vlétla do mraků. Obraz se zmenší, najednou je z něj televizní obrazovka visící na stěně za vysokým mahagonovým stolem. Vedle stojí tatáž zlatovláska, která je dopoledne vyprovokovala ke střelbě. Cosi říká, není ji však slyšet. Náhle zachraptí velitelova vysílačka a pak se z ní ozývá dívčin hlas. Velitel umí slušně česky, jednak jeho babička byla Češka, jednak pracoval dva roky v různých krajanských spolcích. Proto byl také vybrán na tuto misi.

„...ukážeme dokument, který jsme nazvali Vlídné chování mírumilovných Američanů k civilnímu obyvatelstvu.“

Dívka ustupuje stranou, aby diváci měli nerušený výhled na obrazovku. Ta se začíná vyjasňovat, ukazuje se vojákům palčivě známý obrázek z dopoledne. Dívka hovoří v pozadí:

„Představme si následující scénu. Chcete prožít volný letní den nicneděláním, trochu se opálit, odpočinout si. Nikam daleko se vám nechce, vždyť na vlastním pozemku máte potůček s malou tůňkou. Dokonce si postavíte napodobeninu haitského plážového baru.“

Kamera se posouvá, opouští pohled na potůček, přejede přes loučku a skončí záběrem na rákosovou chajdu, okolo níž jsou stolečky se slunečníky, křesílka a dřevěná lehátka. Na lehátkách se povaluje několik dívek v plavkách.

„Když máte žízeň a jste od slunce již přehřátí, přejdete do stínu baru, kde kamarád míchá koktejly a dělá něco na papání.“

Jedna z dívek se zvedá, přechází k baru. Barman míchá koktejl, zdobí ho a podává dívce. Ta se obrací a jde ke stolečku. Podobnost tváře na obrazovce a dívky vedle obrazovky je překvapením. Je to tatáž dívka. Za chvíli jí barman přináší hranolky s něčím smaženým.

„Bohužel na světě nejsou jen hodní a milí lidé. Jsou tu také osoby, které závidí všechno všem a nejraději by měli vše jen sami pro sebe.“

Kamera se obrací k vjezdu na pozemek. Je vidět transportér, vedle něho čtveřici upocených vojáků. Kamera se přibližuje, jsou již vidět detaily. Tři rudé a jeden černý obličej, na všech vzteklý výraz..

„A v případě, že to nemohou mít oni, ať to nemá nikdo!“

Jako na povel strhne černoch za zad samopal a střílí dávku za dávkou. Jeho kolegové se okamžitě přidávají. Kamera se přehoupne přes ně a ukazuje, na co vojáci střílejí. Trasírky ukazují směr, míří přímo na bar a na dívky okolo něho. Žádná kulka však nic nezasahuje. Po několika metrech je něco zadrží. Pak z transportéru vyskakuje velitel a rudý do fialova řve na střílející vojáky. Ti si z jeho řevu nic nedělají a střílí dál. Přestávají, až když jim dojde munice. Otáčejí se ke scéně za svými zády. Zbývající dva vojáci drží velitele, jeden mu blokuje ruku s revolverem. Velitel už jen sípe: Tohle musí zůstat utajeno, jinak všichni půjdou před vojenský soud!

Jindřiška je už zase před obrazovkou, na která zmrzl poslední výjev.

„Takto se chová armáda, jejíž příslušníci se označují za nejlepší na světě. Bohužel, takto se tato armáda chová vždy a všude.“

Na obrazovce se objeví mediálně známá fotografie: Po silnici utíká několik dětí, mezi nimi úplně nahatá holčička. Za nimi je hlouček usměvavých amerických vojáků, jak si je fotí. Válečný kameraman Henry Wilson mezi nimi nesmí chybět...

„Na závěr vám pustíme reakce oficiálních míst na minulé vysílání.“

Následují záběry z americké ambasády v Praze, z Bílého domu, CIA i Policejního ředitelství, které jsme natočili po skončení minulého zpravodajství.

„A nyní vám, vážení diváci, přeji krásnou noc a příjemné sny.“

Slova se řinou z vysílačky pohozené na zemi. Velitel mizí v lese, odkud se po chvíli ozve osamocený výstřel.

Na základně Jiřina vypíná kameru i vysílač, my ostatní hlasitě gratulujeme Jindřišce, která se půvabně červená. Pomalu se společně odebíráme do obýváku, kde na Jindřišku čeká překvapení - na jídelním stole trůní dort ve tvaru starodávné kamery na kliku.

Pak se mezi námi propletl Jindřich, objal Jindřišku a bez ohledu na nás ji vášnivě políbí. Něco jí pošeptal do ouška a pak se obrátil k nám:

„Právě jsem se dohodl s šéfem zpravodajství Jindřiščiny televize. Poslal jsem mu návrh na zařazení její reportáže do Imperiální soutěže televizních stanic. Chvíli se cukal, ale pak uviděl záznam jejího prvního zpravodajství, který jsem mu poslal. V tu chvíli otočil a prohlásil, že to tam musí být, i kdyby to tam měl dopravit osobně. Uvidíme, co bude říkat na tu další, dnešní reportáž.“

Usedáme ke stolu. Jindřiška dostává skoro půlmetrový nůž, musí rozkrájet dort. Chudince se klepou ruce, tak jí Jindřich pomáhá. Cpeme se jako o závod. Přece jenom, to neustálé napětí začíná být otravné. Dort je výborný, to se Jolana vytáhla. Na zapití sušších soust máme mléko, kakao a lahůdku největší - šlehaný jahodový koktejl z pravých jahod. Co na tom, že jahody vytvořila Gaia. Chvilku před tím je analyzovala ze vzorku domácích zmražených jahod, které jsem vytáhla z mrazáku.

Okolo stolu už panuje pohoda. Sedíme uvolněně na židlích, když tu se celá Základna prudce otřese. Velká obrazovka září nesnesitelným jasem, světla poblikávají, do toho burácí velmi zesílený Gain hlas:

„VAROVÁNÍ! VAROVÁNÍ! NEVYCHÁZEJTE Z OKRUHU ZÁKLADNY, HROZÍ AKUTNÍ NEBEZPEČÍ! ÚROVEŇ PŘÍMÉ RADIACE PŘEKRAČUJE SMRTELNOU DÁVKU DVĚSTĚTISÍCKRÁT! VAROVÁNÍ! VAROVÁNÍ! NEVYCHÁZEJTE Z OKRUHU ZÁKLADNY, HROZÍ AKUTNÍ NEBEZPEČÍ! ÚROVEŇ PŘÍMÉ RADIACE PŘEKRAČUJE SMRTELNOU DÁVKU  STOTŘIKRÁT!“

Hlášení se opakuje, úroveň radiace rychle klesá. My zdejší jsme smrtelně bledí, hosté jsou vyděšeni neznámou událostí. První se otřepe reportérka Jindřiška:

„Co... Co to bylo?“

Odpovídá jí Michal:

„Toto vy neznáte. Všichni jsme se dnes znovu narodili, díky Gaie a jejímu silovému poli. Američané, ať je už čert vezme, na nás hodili atomovou bombu!“

Ultimátum

To je ovšem konec pohody. Nadopováni adrenalinem se chápeme klávesnic a sledujeme oblíbená místa. Velvyslanectví USA v Praze, Bílý dům, NORAD v Čejenských horách, Pentagon... Všude se slaví, jak s námi zatočili. Samozřejmě, svět chce být klamán, takže světu podstrčíme úplně něco jiného, než se stalo. CNN to už začíná vysílat:

„Teroristické a vetřelecké doupě bylo právě smeteno ze světa. Podle armádních specialistů právě na jejich základně vybuchla amatérsky zhotovená atomová bomba, kterou chtěli teroristé odpálit v blízkém městě Brně. Do České Republiky již spěchají specialisté na radiologický boj z blízké základny NATO, aby pomohli této nešťastné zemi.“

Vysíláme aspiranta Jindřicha do Impéria, aby sehnal Mistra Aelliho a dovlekl ho sem. A ať sežene představitele co nejvíce mimozemských ras, potřebujeme jejich podobu. Julie s Helenou a Jindřiškou už zpracovávají naše záběry a dávají do kupy zpravodajství. Pak se ozve Jack s připomínkou, na kterou jsme zapomněli. Nezapomněli, jen vytěsnili z hlavy: Jak dopadl Vranov? Je prakticky za rohem...

Michal už sedí u velké obrazovky a loví obrazy Vranova a okolí. Ve Vranově se svítí na radnici a v hospodě, sem tam svítí i okno domu. Pohled na sever je podstatně horší. Husté lesy zachvátil obrovský požár. Ohnivé jazyky šlehají vysoko k obloze. Michal krouží kamerou okolo silového pole. Vypadá to, že atomová nálož přilétla ze severu a narazila do silového pole z boku. Proto je hlavní zkáza na severu, kdežto zbytek odstínilo silové pole. Zlatá Gaia!

Vrací se Jindřich a s ním kompletní Imperiální bezpečnostní rada. Zastihl je při projednávání možné pomoci naší Zemi. Mistra Aelliho odchytává Julie s Jindřiškou, sedají si s ním ke stolku a něco mu vysvětlují. Ostatní členové Rady si posedají okolo jídelního stolu a nechávají se podrobně informovat o posledních událostech.

Posléze se k nám přidává i Mistr Aelli. Nechal si od Gaie vyjet hodnoty zatížení štítu při výbuchu. Je to dobré, říká. Štít by opakovaně vydržel sedmkrát silnější zatížení a jednorázově šestnáctinásobné. To by ovšem zlikvidovalo napájecí zdroje a byli bychom bez ochrany. Pak by zbýval jen ústup do Studny světů, ta vydrží podstatně více. Má se za to, že některé zablokované portály mířily do soustav zničených výbuchem novy nebo supernovy. Tyto portály mají mírně zvýšenou radiaci, po výbuchu novy o tři procenta, v tom druhém případě až o sedm procent.

Přichází Julie s Jindřiškou a začínají organizovat zmatek. Raději mizím, aby mě také nezaměstnaly. Sháním se po Michalovi, ale ten prý někam odešel i s Jackem. Zalézám do našeho apartmá, shazuji propocené triko, kalhoty a mířím do sprchového koutu. Nastavuji regenerační masáž a lítostivě vzpomínám na regenerátor v našem bytě v Impériu. Pevně se držím stropních držadel, aby mnou vodní proudy nevymetly všechny kouty sprchového koutu. Když je masáž na vrcholu, někdo otevřel dveře sprchy. Neměl to dělat. Smetl ho dvojitý proud horké a ledové vody, který mě měl jen něžně líznout. Mačkám tlačítko STOP, masáž končí. Budeme muset dodělat ochranu dveří, aby se při podobných příležitostech vypnula voda automaticky. Vykukuji ze dveří. Michal sedí v koutě, kam ho zahnala voda, prská a vytírá si vodu z očí.

„Michale, co blbneš? Snad vidíš, že se sprchuji. Nestalo se ti nic?“

Michal se frknutím zbavuje zbytků vody v nose.

„Je to v pohodě, akorát jsem se lekl a zaskočil mi hlt vody. Hele, urychleně dokonči hygienu, potřebuji tvoji pomoc jako šéfa tohoto spolku.“

V mžiku jsem si oblékla čisté triko a ostatní hadry. Nojo, co ale s těmi propocenými? Budu se muset zeptat Heleny, jak je to s praním. Základnu přece rozšiřovala ona. Špinavé věci jsem zatím pohodila do kouta v koupelně. Michal se propletl davem v obýváku, pak chodbičkou až do Malého zetka. Tam jsem zůstala zaraženě stát. U ústí skalní chodbičky postával Jack, ale společnost mu dělal starosta Vranova, soused Juchál a ještě pár lidí. Jack se otočil k Michalovi:

„To ti tedy trvalo... Proč jsi mokrý?“

Michal jen odfrkl.

„Musel jsem Janu lovit ze sprchy.“

Vrátila se mi schopnost řeči:

„Co se tady děje? Proč stojíte tady? Pojďte dál, sice je v obýváku dav všelijakých podivných existencí, ale všechny jsou přátelské.“

Michal si povzdechl:

„Tomu jsem se chtěl vyhnout, aby neutrpěli šok.“

„Šok nešok, jednou se to dozvědět musí. A jsou to sousedé, takže bychom měli udržovat dobré vztahy. Přinejhorším je předhodíme Jolaně a čičmundům.“

Vranovští stáli, naslouchali a pomalu jim začaly hrůzou vstávat zbytky vlasů. Kam se to, proboha, dostali? Nehodlala jsem jim dát čas na to, aby svému strachu podlehli. Zavelela jsem „Jdeme“ a vyrazila jako první. Ještě jsem zaslechla starostu, jak polohlasem povídá Jackovi: „Ona je skutečně šéf. A já nechtěl věřit.“ Potěšilo mě to.

Ve vchodu do obýváku jsme se zastavili. Vranovští nevěřícně zírali na shromáždění lidí i nelidí. Zdálo se, že nejvíce zaujal Mistr Aelli. Nedivila bych se. Výškou přes dva a půl metru, zelenou kůží, zlatě bronzovou čupřinou a čtyřma rukama na sebe strhával pozornost.

Obývák pomalu utichal. Když jsem už nemusel křičet, pravila jsem jen zlehka zvýšeným hlasem:

„Mistře Aelli, byl bys tak laskav a připojil se k nám?“

Zelená postava se k nám obrátila a k nebetyčnému úžasu Vranovských odpověděla česky:

„Zajisté, slečno Jano, hned. Nebylo by ovšem lepší se přemístit do nově vytvořené zasedací místnosti? Paní Heleně se mimořádně povedla. Druhé dveře vlevo.“

Paní Helena mi snad čte myšlenky! Obývák je na jednání naprosto nevyhovující. Chtěla jsem to s ní probrat v nejbližší době, ale už nemusím. Propletli jsme se houfem, prošli do obytné chodby a zabočili do druhých dveří vlevo.

Nová zasedačka

Zasedačka se Heleně opravdu povedla. Oválný stůl uprostřed vyvýšený, nepřímé neoslňující osvětlení, bílé stěny bez rušivých prvků. Posadili jsme se a Michal začal vysvětlovat:

„Všichni jste měli hromadu věcí k vyřešení, jen jsme se ujistili, že Vranov stojí a prakticky nic se mu nestalo. Já ale radši vidím detaily, tak jsme sedli do vozítka, domluvili jsme se Gaiou na řešení naší ochrany a jeli se podívat do Vranova. Mimochodem, víš, že Gaia umí malé silové pole uchytit na dopravní prostředek? Tím nás chránila. Ve Vranově jsme zjistili, že nejde proud, i v hospodě už nesvítili, zbývala radnice. Byla zamčená, ale po zaklepání na okno přišel otevřít soused Juchál. Ve sněmovním sále se mačkalo snad půl Vranova, starosta se pokoušel dovolat se kamkoliv, kdy by mu osvětlil situaci, řval do telefonu, ale spojení vypadávalo. Ať raději pokračuje on, byl tam dost zmatek.“

Starosta se podíval po sousedech, zahlédl Juchálův pokradmu vztyčený palec, pousmál se a začal hovořit:

„Jako skoro každý večer jsme seděli v hospodě, vedli řeči a podobně. Najednou rána, až praskla skla ve dvou oknech, rachot a začala se klepat země. To víte, každej se dral ven, dveře úzký, já mám pěkně naražený žebra od kliky. Na severu pohasínala jasná záře, přecházela do ohnivě červené, jako kdyby hořelo. A skutečně, hořel les za vámi. Mezitím vypadla elektrika, chcíply mobily, tedy jen mobilní spojení, telefony byly v pořádku, ale bez signálu. Začali se slejzat lidi, vrátili jsme se teda do hospody a začali se dohadovat, co se vlastně stalo. Někteří začali remcat, že za to můžete vy, že to hlásili na nějaký americký televizi. Štamgasti se vás zastávali, poukazovali na vaše vysílání, jiní ho měli za nějakej podvrh. No, přeřvali jsme ty pochybovače a dohodli se, že hned ráno dojedem k vám a budeme chtít vysvětlení. Někteří šli domů, někteří zůstali v hospodě, až se hostinskej naštval a vyhodil nás. Tak jsme se přesunuli na radnici. No a pak dojeli Michal s Jackem, vysvětlili nám, jakou máme kliku, že se Amíci trefili blbě a že ta atomová bomba spadla za to vaše silové pole na severu a to pole to odstínilo. Jinak by to spláchlo i Vranov... Byli jsme tak vyjevení, že jsme na to ani moc nereagovali.“

Starosta na chvilku zmlkl, aby si urovnal myšlenky, a pak pokračoval:

„Zeptal jsem se, jestli a kdy bychom mohli přijet na návštěvu. Na to odpověděl tady Jack, že se musí zeptat šéfové, ale Michal řekl, že pár lidí by mohlo hned, že se se šéfovou dohodne. Ale řeknu vám, měl jsem oči vykulený jako prvňáček poprvé ve škole. Pak ta úžasná chodba plná překvapení. V té kulaté místnosti nás Michal nechal čekat s tím, že dojde pro šéfovou. To byl asi největší šok. Já čekal nějakou starou ostřílenou harcovnici...“

Poposedl si a pokračoval:

„Já vám věřil od prvopočátku, ale tady Karel vedl řeči, že všechno je samá lež a podraz. On je to takovej kverulant, do všeho se vrtá, nic není v pořádku. No, řekni, jak se ti líbil ten zelenej čtyřrukej, jakže mu říkáte?“

Mistr Aelli odpověděl sám. Starosta na něj asi pozapomněl, jelikož si Mistr Aelli sedl poněkud stranou, aby nerušil:

„Říkají mi Mistr Aelli, pane starosto. Vedu Imperiální bezpečnostní radu.“

Předseda sebou škubl, zalapal po dechu:

„Jejda, sorry, já vás úplně přehlídl. Ač to vypadá podivně, je to tak. Omlouvám se!“

Mistr Aelli se mírně usmál a odvětil:

„Ale já vám věřím, že jste mě přehlédl. Jsem z naší rodiny nejmenší...“

Karel netrpělivě poposedával a pak vybafl:

„A jak to, že mluvíte česky? Určitě jste Čech nacpaný do nějakého kostýmu.“

Mistr Aelli vypadal, že se královsky baví:

„Milý příteli, čeština je v Impériu hlavní jednací jazyk. Kdo neumí česky, jako by neexistoval. Proto každý, kdo chce pracovat v Imperiálních službách prochází jednoletým intenzivním kurzem češtiny. Výjimku mají pouze ti, jimž stavba hlasivek neumožňuje českou výslovnost. Ti používají elektronického tlumočníka nebo tlumočí Gea, tedy tady Gaia. A co se týče kostýmu, mám se svléknout a nechat se vámi prozkoumat?“

Potlačovali jsme smích, ale Karel to nesl těžce. Studem zrudlý jako pivoňka se nakonec vzdal:

„Ale jo, omlouvám se. Já vám taky věřím, alespoň od té doby, co jsme vlezli do té cimry plné všelijakejch, jak to říct...“

„Lidí. Všichni jsme lidé, ač vypadáme různě.“ podotkl Mistr Aelli.

„Ano, různě vypadajících lidí. Ehm, i ten pes je člověk?“

„Ani, i ten pes. Oni sami se nazývají lidmi a my nemáme důvod toto jejich pojmenování měnit.“

Karel se pomalu uklidňoval. Uvědomil si, že on, naprostý skeptik co se týká mimozemšťanů, se klidně vybavuje právě s mimozemšťanem o vlastnostech jiných mimozemšťanů.

„Jen jednu malou připomínku. Pokud se ten psí člověk bude pohybovat po Zemi, ať je to vždy z doprovodem. Pro některé národy je pečený pes velikou lahůdkou. Ale to byste se určitě dozvěděli i sami.“

Do zasedačky nakoukl Jindřich, omluvně se usmál a prohlásil, že nás snažně prosí, abychom tuto zasedačku opustili, protože ji bude vbrzku zapotřebí. A že v obýváku se uvolnilo místo, tak ať se přesuneme tam.

Přesunuli jsme se do obýváku do jídelního koutu. Všichni docela zírali, když Jolana začala před každého z nás předkládat misku s polévkou. Starosta nedůvěřivě misku očichal, nabral na lžíci nepatrný vzorek a ochutnal. Znalecky poválel sousto po jazyku. Ostatní na něj zírali, co z něj vypadne, jestli nějaká řeč nebo žaludek. Starosta polkl a pak si všiml upřených pohledů:

„To jste ještě neviděli ochutnávku? Mimochodem, dejte si, podle chuti to je gulášovka z divočáka. A velice dobrá.“

Pak si ještě na něco vzpomněl a nejistě se mě zeptal:

„Co jste myslela tím Předhodit Jolaně, jak jste říkala v té kulaté jeskyni?“

Usmála jsem se na Jolanu, na starostu a odpověděla:

„Pane starosto, dovolte mi představit vám naši excelentní kuchařku: Slečna Jolana! A předhozen jste jí byl právě teď...“

Jack se propletl mezi křesílky a stolky a sklonil se ke starostovi. Něco si polohlasně povídali, načež spolu odešli.

Michal, sedící před velkou obrazovkou, nás upozornil, že za chvilku budeme vysílat, takže koho to zajímá... Přestěhovali jsme se do křesílek před obrazovku.

Vysílání začalo již tradiční znělkou. Vesmír s myriádami hvězd, pak se v dáli ukáže Země doprovázená Měsícem. Země se rychle přibližuje, až zabírá celý obraz. Ten vzápětí zbělá, jako kdyby kamera vlétla do mraků. Obraz se zmenší, najednou je z něj televizní obrazovka visící na stěně za vysokým mahagonovým stolem. Za ním stojí Jindřiška, která v nadýchaných perleťových šatičkách vypadá nádherně.

„Dobrý den, vážení diváci, vítám vás u televizních obrazovek u dalších oprav výmyslů, které na vás chrlí americká a Američany placená média. Jistě jste zaznamenali zprávu o nukleárním výbuchu zde na naší základně, za který jsme mohli naší amatérsky udělanou atomovou bombou. Podotýkám, že žádnou takovou bombu jsme nevlastnili ani nevlastníme. Nukleární výbuch se skutečně odehrál, ale byl to útok zvenčí. Od severu přilétla raketa s atomovou náloží, která ovšem nevybuchla na zemi, ale v letu narazila na naše ochranné pole. Tím pádem nevznikly tuny radioaktivního prachu, které se vytvoří při explozi bomby na povrchu. Naopak, naprostá většina nebezpečného záření se neškodně odrazila mimo povrch. Bohužel, tepelná energie výbuchu zapálila lesy na sever od naší základny. Nyní vám ukážeme letecký pohled.“

Ve světle hořícího lesa se přímo dole stříbřitě leskne ovoid našeho silového pole. Pohled se stáčí k severu a najednou je vidět hořící les. Není to malý požár několika stromů. Tady hoří les na mnoha kilometrech čtverečních. Do toho promlouvá Jindřiška:

„Necelý kilometr na sever od nás leží vesnice Šebrov a Svatá Kateřina. Doufáme, že byly v dostatečném předstihu varovány. I když, Spojené státy si z civilních obětí nic nedělají, pokud to nejsou jejich občané.“

Kamera snímá větší okolí a posléze se zaměřuje na Vranov. A zase Jindřiška:

„Kdo však nebyl vůbec varován, je obyvatelstvo obce Vranov, vedle nichž sídlíme. Mám tu starostu obce Vranov.“

Střihem mizí spáleniště a jsme zpět ve studiu. Vedle Jindřišky stojí za stolem pan starosta. Proto ho Jack odvedl! Jindřiška se obrací na starostu a ptá se:

„Pane starosto, povíte nám, jak jste prožili včerejší pozdní večer?“

Starosta v kostce shrnul to, co povídal nám, akorát trochu uhlazeněji. Skončil tím, jak se všichni přesunuli na radnici a pokoušeli se drátovým telefonem dovolat se někomu s informacemi. Pak se poněkud rozohnil:

„Taková -píp-. Pokud vím, tak tohle s oblibou dělají -píp- Američani. Ti se furt -píp- do věcí, po kterým je jim -píp-. Jsem rád za tuto mimozemskou základnu. Nebýt jí, tak se už dohaduju s Luciferem!“

Jindřiška se obrátila ke kameře a pokračovala ve zpravodajství:

„Slyšeli jsme poněkud expresivní prohlášení vranovského starosty. Dále, jsme si jisti, že to bylo námořnictvo USA, které tu raketu s atomovou bombou odpálilo. Včera v poledne odplul z polského přístavu Štětín americký raketový křižník USS Philippine Sea na přátelskou návštěvu dalšího polského přístavu, Gdaňsku. Včera večer hlásil nějaké nespecifické závady na odpalovacím zařízení křídlatých střel Tomahawk. Určitě budou tvrdit, že došlo k nechtěnému odpálení rakety, která ale nenesla atomovou nálož. Odpovídá ... omu .... ta při...“

Jindřiščin hlas se ztratil v šumu, pak začal zrnit obraz, až se úplně vytratil. Náhle opětovně naskočil, ale Jindřiška se neobjevila. Ani naše studio. Objevil se kus oválného stolu, na stěně podivný znak - trojcípá zlatá hvězda na sametově černém štítu se stříbrnými tečkami hvězd. Několik křesel obsazených... Jak ty bytosti popsat pohledem diváka? Někteří byli lidem podobni více, jiní méně. Například, uprostřed seděla na zdobeném mohutném křesle, připomínajícím trůn, podivná bytost. Veliká, ostře zelená, zlatě bronzové vlasy. A co nejhorší, měla čtyři ruce! My jsme poznali Mistra Aelliho. Ale co obyčejní lidé? Pak ta bytost začala mluvit ostrou, chrčivou řečí spolu s mohutnou gestikulací všema rukama. Nikdo mu nerozuměl. Rozumná řeč začala vycházet z podivného přístroje na stole:

„Jménem Impéria sto šedesáti osmi svobodných planet vás zdravím. Radovali jsme se z další vyspělé civilizace, která k nám našla cestu. Chystali jsme ve spolupráci se skupinou, která k nám našla cestu otevřít Centrum informací, kde by byly dostupné vědecké zprávy z okruhu vaší civilizační úrovně. Byli jsme sice varováni, že ve vašem světě existuje národ, který chce mít vše, ale jen pro sebe, aby se mohl vyvyšovat na ostatní národy. I takové jsme potkali. Ale nikdy, skutečně nikdy se nestalo, že by takový národ zaútočil bez varování, a to jednou z nejničivějších zbraní. Ještě bych chápal, kdybychom byli na jejich území... Ale jsme hodně daleko od území obývaném tímto národem. Takže zaútočili bez varování, ke všemu na cizím území.“

Pozměněná socha Svobody

Snímací zařízení přiblížilo trůn s postavou:

„Tímto činem se příslušníci pozemského národa zvaného Spojené státy nebo USA sami vyčlenili z okruhu inteligentních bytostí. My jsme i nadále ochotni se podělit o vědecké objevy se všemi, ale mimo obyvatel USA. Můžete nás kdykoliv navštívit, ale jen s podmínkou, že nebudete ozbrojeni. Navíc, v duchu toho, co jsem prohlásil dříve, budeme požadovat osobní identifikační průkaz jako důkaz, že nepříslušíte do oné vyhrazené skupiny. Vyhrazujeme si právo potrestat ty osoby, které se budou snažit o návštěvu silou nebo podvodem.“

„Pro vůdce národa USA pak máme tyto podmínky. Za prvé, požadujeme toho, kdo dal příkaz k použití tak nebezpečné zbraně a celý řetězec až po člověka, který fyzicky provedl odpálení. Za druhé, stáhnete se domů z míst, které máte obsazeny mimo vaše území. Splníte-li tyto podmínky, jsme ochotni uznat, že jste civilizované bytosti. A pro připomínku si dovolujeme drobně upravit jeden váš symbol.“

Zelená bytost zmizela, na obrazovce se objevila Socha svobody na ostrůvku u New Yorku. Socha se přibližovala, až bylo vidět pouze tvář. Ta se náhle zamžila, vzápětí se obraz zaostřil. Místo krásné tváře však byla rozšklebená lebka...

Hysterie

Vypadalo to, jako bychom klackem rozhrábli vosí hnízdo. CNN a ostatní americké zpravodajské agentury spustily neuvěřitelný povyk. V jejich vyznění to vypadalo, jako bychom neuvěřitelně brutálním způsobem vyvraždili Bílý dům a k tomu nejbližší sirotčinec, domov důchodců a útulek pro psy. Prý jsme hrubým způsobem pošlapali nezadatelné právo Američanů bránit demokracii na celém světě. A navíc jsme hrozným způsobem znehodnotili národní kulturní památku, Sochu svobody.

Ne všichni sdíleli americkou hysterii. To se krásně ukázalo, když se USA pokusila protlačit v Radě bezpečnosti OSN rezoluci odsuzující útok mimozemšťanů proti pokojnému obyvatelstvu. Zástupce USA dlouze řečnil o nezpochybnitelných důkazech, které toto potvrzují. Zástupce Ruska se chvilku přehraboval ve své aktovce, načež vytáhl několik velkoformátových fotografií a poslal je okolo stolu k americké delegaci. Všichni si ochotně prohlédli velice detailní satelitní snímky odpálení střely z lodi, snímky střely s čarou od spalin motoru jakož i snímek záblesku na zemském povrchu. Čára spalin jasně ukazovala, odkud střela přiletěla. Mezi snímky byl detailní pohled na velitelský můstek s jasně nasvíceným jménem lodi: USS Philippine Sea. Vedoucí americké delegace se na snímky ani nepodíval a začal hystericky vykřikovat, že je to podvrh, že jedině oni mají ty správné důkazy. Zájem ostatních se zvýšil, když se začal přehrabovat ve své aktovce i čínský delegát. Ten vytáhl jedinou fotografii a dal ji kolovat. Na snímku byla loď USS Philippine Sea, pozorovaná jakoby z kilometr vzdáleného člunu. Jméno lodi na přídi bylo jasně čitelné. Kousek nad lodí byla vidět odpálená křídlatá střela BGM-109 Tomahawk s ohnivým ohonem. Ani tuto fotku neuznal představitel USA za hodnu pohledu a okamžitě obvinil Čínu z ohrožení světového míru, jehož se dopustila sledováním amerického křižníku. Po tomto prohlášení začaly cukat koutky i skvěle vycvičeným diplomatům. Zástupce Francie mrkl na Rusa, pak se obrátil k americké delegaci a nevinně se zeptal, kdy Američané předvedou ty jejich nezpochybnitelné důkazy. A tehdy pronesl zástupce USA památnou větu, která jej dostala do čela první desítky v kategorii »Stupid diplomat«:

„My bychom je rádi ukázali, bohužel jsou tak tajné, že vám je ukázat nemůžeme!“

To už bylo i na ostřílené diplomaty moc. Sálem se rozlehl hlasitý smích.

Samostatnou kapitolou byla dotčená reakce USA na požadavek vypátrání a vydání viníků nukleárního útoku. Vláda USA to označila za nepřípustné vměšování se do záležitostí suverénního státu. Vzápětí obvinila vládu České republiky, že podporuje terorismus, když na svém území strpí teroristickou základnu, ještě ke všemu chráněnou čímsi neviditelným. A požaduje okamžité vydání všech osob, které jsou s tou základnou spojeny. Političtí komentátoři zpozorněli a začali uvažovat o možné stařecké demenci, jež postihla vládu USA. Zatím si pouze obrazně ťukali na čelo. Ani to však nemělo dlouhého trvání. Neobvykle ostře se vláda USA ohradila proti požadavku na vyklizení základen. Okamžitě obvinila Rusko, Čínu, Venezuelu, Kubu a Severní Koreu z komunistické propagandy namířené proti jediné skutečně demokratické zemi na světě, kterou je USA. Navíc, ty základny tam jsou pro ochranu demokracie. Jaksi přitom pozapomněla na to, že ve většině ohniscích napětí byl před jejich zásahem mír a klid. Ještě jednou se strhl hysterický povyk, to když Američané zjistili, že se nelze přiblížit k ostrůvku se Sochou Svobody. Jakoby byl obklopen neviditelnou zdí. Pravděpodobně již zapomněli na osudy dvou obrněných transportérů tam kdesi v České republice. Poslali proti zdi postupně kutr Pobřežní stráže, minolovku a nakonec torpédoborec. Získali tři krásné vraky. Neviditelná zeď stála dál neporušena.

Pak vybuchla mediální bomba. Začala zcela nevinně. Americké námořnictvo oznámilo ztrátu spojení s lodí USS Philippine Sea, zapletené do ostřelování naší základny. Dva dny se nic nedělo, pak oznámilo několik radioamatérů ze severu Polska a pobaltských států zachycení útržkovité konverzace z USS Philippine Sea. Podle útržků propukla na palubě nesmírně nakažlivá nemoc. O dvanáct hodin později se loď objevila na radarech letecké námořní základny Ruska v Kaliningradské exklávě. Plula pomalu a zmateně, jako by ji řídil někdo bez zkušeností. Velitel přístavu vyslal několik rychlých člunů, aby prozkoumaly situaci. Z hlášení vyplynulo, že je loď ozdobena podivnou vlajkoslávou. Na signálním stěžni visel nouzový vlajkový kód NC následovaný vlajkami Lima, Quebec a Whiskey. Velitele přístavu zamrazilo. Měl jako koníčka námořní historii a tento kód byl odedávna vyhrazen noční můře námořníků: Na lodi je mor, potřebuji akutně lékaře.

Urychleně varoval čluny, ať se nepřibližují méně než půl námořní míle k lodi. Pak dal na základně vyhlásit pohotovostní poplach a seběhl dvě patra do lékařského oddělení zburcovat lékaře. Dostali k dispozici křižník Bezpokojnyj, lékařský vrtulník a příkaz prozkoumat, co se to sakra na té lodi stalo.

Už za půl hodiny měl na stole první informace. Paluba lodi byla pokryta mrtvými těly námořníků. Většina měla namodralou barvu, jako kdyby se udusili. Tomu napovídaly i křečovitě zatnuté ruce opírající se o krk nebo horní část těla.

Lékařský vrtulník na můstku objevil přeživší - lékaře, dvě ošetřovatelky a zbraňového důstojníka. Záchranáři je vyzvedli na laně do vrtulníku a převezli do karantény. Už nikým neřízená loď mezitím vplula do výsostných vod Ruské federace a vypadalo to, že se loď přes usilovnou snahu odborníků zastavit ji nabourá do Baltické kosy několik kilometrů jižně od města Baltijsk. Nakonec najela na mělčinu v neobydlené oblasti, čtyři kilometry od jižního břehu Kaliningradského kanálu. Úkol zabezpečit oblast měli tedy vojáci snazší. Na místě začalo vyrůstat stanové městečko, dorazili provianťáci, otevřeli kantýnu, ženisté natáhli ke stanům elektřinu a do lékařských stanů přivedli i vodu. To už se dostavil i velitel letecké námořní základny, aby se zblízka podíval na havarovanou loď. Moc zblízka to nebylo, lékaři doporučili nepřekračovat bez ochranných oděvů vzdálenost čtvrt kilometru od lodě. Velitel studoval silným dalekohledem americkou techniku, když mu donesli jemu adresovanou depeši z Kremlu. Po přečtení nechal zvýšit pohotovost základny přímo na třetí stupeň z devíti - možnost ohrožení. Pak se odebral do velitelského stanu k poradě se svými podřízenými. Při tom je částečně seznámil s údaji z depeše a nyní už s úsměvem pozoroval jejich reakce. Právě tak se při čtení cítil sám:

Udržujte odstup od lodě minimálně 250 metrů. Uveďte základnu do zvýšené pohotovosti, je možné cizí vměšování. Taktéž zabraňte jakémukoliv přístupu všem osobám, třeba i za použití násilí. Totéž platí pro možnou infiltraci z moře. Je dokonce možný velmi hrubý nátlak podpořený námořnictvem USA. Z Moskvy vyráží speciální tým radiologů a biochemický tým, bude u vás nejpozději večer. Dle zpráv spřátelených osob je možné, že loď převážela mimo nukleárních zbraní i chemické a biologické zbraně. Dle sdělení vašich lékařů a dle nálezů u mrtvých námořníků by jejich smrt mohla být zapříčiněna neodbornou manipulací s biologickou zbraní. Dále vyhlaste informační blokádu a zákaz opuštění vašeho tábora pod trestem smrti.

Díky Gaie za virtuální kamery! Takto jsem mohla poslouchat a zároveň číst veliteli přes rameno a získané poznatky sdělovat Mistru Aellimu, který se stal po dobu trvání krize naším velitelem, měl z nás asi největší zkušenosti. Mistr Aelli chvilku dumal, pak něco ve svém jazyce přikázal Gaie. Omluvně se na nás usmál s tím, že jde v podstatě o tajný příkaz a neměl by být moc šířen.

Velitel tábora seděl ve svém stanu a dělal si poznámky k možným scénářům vývoje, když se za ním ozvalo rusky:

„Promiňte mi tento vpád...“

Velitel se na židli rychle otočil a vytřeštil oči. Vedle lůžka, v prázdné prostoře, kde plánoval umístění masážního křesla, se tyčil stříbřitý válec, v horní polovině šikmo seříznutý. Na tom seříznutí byla obrazovka, na obrazovce tvor. Zelená kůže, bronzová čupřina vlasů, čtyři ruce. V prvotním impulsu se chtěl velitel zvednout a utéct jako malý kluk. Něco se mu muselo odrazit ve výrazu nebo byl ten... Zeljonyj ... mimořádně schopný pozorovatel, neboť se od obrazovky ozvalo, stále rusky:

„Omluvte mě, nechtěl jsem vás vylekat. Chtěl bych vám nabídnout součinnost, spolupráci při vyšetřování. Víte, my máme podezření, že chemické a biologické zbraně jsou na té lodi kvůli naší neozbrojené vědecké základně.“

Velitel se postupně uklidnil:

„Velice rád bych spolupracoval, bohužel mám nadřízené, kteří by mohli mít námitky.“

Zeljonyj se pousmál:

„S nimi právě jedná můj zástupce a poměrně úspěšně. Vbrzku očekávejte schvalující depeši. Myslím, že už se nese.“

„Jak to můžete vědět?“

V odpověď se ozval dusot nohou a plácání na stěnu stanu:

„Veliteli, blesková depeše za štábu!“

Velitel vykoukl ze stanu. Jeho spojařský důstojník mu podával depeši:

„Veliteli, nevím, jestli jsem tomu správně porozuměl nebo nepopletl, ale my teď spolupracujeme s mimozemšťany? Pokud nám půjčí tu neviditelnou zeď...“

Velitel se pousmál:

„Ivane, Ivane, co s tebou. Hlavně to nevykecej, nebo si mě nepřej. I když, kluci to za chvíli poznají sami.“

„Sakra, tati, vždyť mě znáš, ne?“

„Znám, jinak bych tě nenechal pracovat s tajnými zprávami. Na koho se má člověk spolehnout, když ne na vlastní rodinu...“

Spojař Ivan se zasmál a odběhl. Velitel si přečetl stručnou depeši - Poskytněte přátelům veškerou součinnost - a vrátil se do stanu. Na obrazovce byl stále záběr na... Musí se zeptat, jak mu mám říkat...

„Právě jsem dostal depeši, že mám plně spolupracovat. Když už jsme u toho, jak vám mám říkat?“

„Mám poněkud hůře vyslovitelné jméno. Což třeba po vašemu, třeba Zeljonyj?“

Velitel se zarazil. Ten chlap mu čte myšlenky!

„Myšlenky vám nečtu, to neumím, ale mluví ze mě mnohasetletá zkušenost.“

„Proboha, kolik vám je let?“

Zeljonyj se už usmíval trvale:

„Jsem z rodiny nejmenší a nejmladší, ale máma tvrdí, že je ještě dorostu, je mi teprve 780 vašich let...“

To byl šok! I pro mě, jako přihlížející. To se Aelli nepochlubil. Že je nejmenší z rodiny, to už víme, ale nejmladší? Také velitel byl v šoku:

„To je desetkrát víc, než je náš průměrný věk, pokud mě neskolí v šedesáti rakovina jako otce.“

„Tu dokážeme vyléčit. Prakticky všechny vaše pozemské nemoci dokážeme léčit. Problém by mohl nastat po úniku hybridních kombinovaných virů z vašich laboratoří. Ne přímo vašich, mluvil jsem o pozemských laboratořích. A že jich je...“

Velitel se zarazil, pak se opatrně zeptal:

„I přesto nám chcete pomáhat?“

Zeljonyj zvážněl.

„Musíme. Už dvakrát jsme bezmocně sledovali, jak zaniká celý svět díky jednomu národu nakaženému psychickým virem vyvolávajícím syndrom nadřazenosti a výlučnosti. Nyní již máme prostředky, jak tento svět zachránit.“

Velitel rozhodně prohlásil:

„Jsem váš. Pomohu, cokoliv bude v mých nicotných silách!“

„Nejsou nicotné. Především znáte váš svět dokonaleji než my. Ale teď mám pro vaše muže první úkol. Obehnal jsem váš tábor i loď ochranným polem o průměru jeden kilometr, stejným, jaké je okolo naší základny. Jelikož je naprosto průhledné, je třeba ho z bezpečnostních důvodu označit. Naše metody jsou v tomto případě poněkud neurvalé, takže navrhuji toto: Každý z vašich mužů, které můžete postrádat, si vezme nějakou nádobu nebo pytel, na pláži nabere bílý písek a vydá se jakýmkoliv směrem od lodi. Až bude mít pocit, že zabředl do něčeho lepkavého, vysype písek na zem a trochu ho rozhrábne. Výsledkem by měl být dvoumetrový pás označující okraj silového pole.“

„Tohle půjde lehce. Ještě něco?“

„Vadilo by vám bydlet s vaším synem v jednom stanu? Potřebujeme udržovat stálé spojení a vy budete muset občas na něco dohlédnout!“

„Jak víte o mém synovi? Eh, že se ptám... Nevadilo, naopak budu rád, je na něj spolehnutí. Hned ho sem pošlu.“

U nás na základně byl zatím klid. Mistr Aelli odeslal většinu svého kruhu domů, ale přitom nařídil pohotovost Imperiální zásahové jednotce. Měla se ubytovat na rekreačním světě Eden003, jelikož byl k nám nejblíž. K nám přišlo jen pár spojovatelek, které měly za úkol sledovat pomocí přenosných klávesnic, co se na našem světě děje. Zaučit jsme je museli my, hlídačky nevěděly, na co dávat pozor. Zrovna jsme v zasedačce končili zácvik jedné skupiny, holky si předávaly klávesnice a zkušenosti, když se situace na Baltu začala zhoršovat. Ač to zní blbě, nám to nahrálo do karet. Přeorganizovali jsme třídu, takže u jedné klávesnice seděly dvě holky. Každá dvojice sledovala něco jiného. Velká obrazovka na stěně byla rozdělena na šestnáct okýnek, abychom měli celkový přehled a mohli holkám ukazovat, na co se soustředit. Sledujeme Amerického prezidenta, válečný štáb v Pentagonu, základnu bombardérů B-52 Stratofortress v Minotu v Severní Dakotě a bombardéry B-2 Spirit na základně Whiteman v Missouri. Tyto stroje totiž mohly nést nukleární zbraně. Dále vybrané základny USA, například Ramstein v Německu, což je největší letecká základna US Air Force mimo Spojené státy, dále třeba základna dálkových bombardérů na ostrově Guam. Samozřejmě sledujeme i Ruského prezidenta a jejich vojenské velení, které ale není rozlezlé po světě. Teď je jedna sledovací jednotka zaměřena i na havarovanou americkou loď a její okolí.

Sledujeme i tři poloprůhledné tečky doprovázející jednu bílou tečku. Ty tři duchovité tečky jsou ponorky, ta bílá tečka je sesterská loď té havarované s honosným názvem USS Princeton. Prodloužený aktuálního kurz Princetonu se těsně dotýká havarované lodi. Tentýž obraz sleduje i velitel ve svém stanu v táboře poblíž havarované lodi. Seříznutý sloupek se proměnil na sledovací a komunikační zařízení. Velitel nyní může sledovat děj na třech obrazovkách a přes spojovatelku si vybírat, co se mu má zobrazit. Pojednou krajní obrazovka pohasíná, vzápětí se na ní ukazuje Zeljonyj:

„Zdravím. Právě jsme zachytili depeši pro kapitána Princetonu. Má povoleno použití zbraní, pokud se s vámi nedohodne na vrácení jejich lodě. V tom případě se má postarat o likvidaci elektroniky a zbraní, nesmí ale dopustit odpálení nebo výbuch raket se speciální municí. Tak tento bod mu vůbec nezávidím. Bude to asi chtít vyřešit tím, že pokusí zlikvidovat váš tábor, aby mohl uskutečnit výsadek námořní pěchoty. Vy v táboře můžete být klidní, pokud nemá anihilační pumu, jste krytí.“

Velitel si poposedl. Už několik hodin sleduje přibližování Princetonu a začínají ho bolet záda. Má ale jeden důležitý dotaz:

„My sice budeme krytí ochranným polem, ale co obydlené okolí? Třeba Baltijsk je v dostřelu z neutrálních vod.“

Aelli se pousmál a přepnul se do sprostého módu. Mnoholetá zkušenost to poučila, že stres se nejlépe odbourává obhroublejším výrazivem.

„Doufejme, že kapitán Princetonu není úplný idiot. Pro případ nejvyšší nouze mohu roztáhnout vaše ochranné pole až na průměr šesti kilometrů, to by mělo stačit. Nyní se ale nedotýkejte komunikátoru, trochu vám ho upravím. Dostanete šifrovaný telefon, kterým se dovoláte přímo na můstek Princetonu. Můžete si pokecat s jeho kapitánem. Chcete?“

Velitel horlivě přikývl. To byl vždy jeho sen, možnost seřvat nějakého zpupného Američana!

John Mitchell, kapitán a velitel křižníku Princeton seděl ve svém vyvýšeném polstrovaném křesle a sledoval posádku můstku. Dobře jsem je vychoval, říkal si. Natáhl ruku s kávovým hrnkem ke svému pobočníkovi, který stál přesně půl metru vpravo vzadu vedle křesla. Pobočník mu nalil kávu ze speciální konvice určené jen pro kapitána. Ten slastně přivoněl k výborné kávě. Nestačil si ten pocit pořádně užít, protože mu vedle ucha zazvonil speciální červený telefon. Kapitán nadskočil, ouško hrnku mu proklouzlo v prstech a vařící obsah mu skončil v klíně. Kapitán zařval, že by King Kong zbledl závistí. Vyskočil z křesla a pokoušel se sundat kalhoty a ochladit jeho opařenou chloubu. Jak to tak bývá v těchto situacích, festovní kovový zip se zasekl v horní poloze a znemožnil svlečení kalhot. Kapitán použil hrubou sílu, zip nevydržel a urval se, bohužel i s kusem látky. A telefon stále zvonil. Kapitán, kalhoty u kolen, zařval na pobočníka:

„Zvedni ten telefon a jestli to není prezident, tak dotyčnému vysvětli, že můj telefon musí zůstat volný pro případ mimořádných událostí!“

Pobočník zvedl červené sluchátko, ohlásil se a pak už jen bledl. Nakonec podal sluchátko kapitánovi a téměř šeptem pronesl:

„To je pro vás, pane.“

„Je to prezident?“

Pobočník jen zakroutil hlavou. Kapitán se natáhl, vzal telefonní sluchátko a doslova do něj zavrčel:

„Mitchell, Princeton. Co se děje?“

Bezchybnou angličtinou se ze sluchátka ozvala odpověď:

„Tady je Vladimir Jegorov, velitel námořní a letecké základny, Kaliningrad. Chci vám dát jednu dobrou radu...“

Kapitán ho přerušil:

„Jak jste se naboural do tohoto telefonu! Jestli je to zase nějakej žertík spojařů, tak si mě nepřejte!“

„Obávám se, že to žertík spojařů není. A pokud už nějaký provedli, na to lze říct jen jedno - máte je špatně vycvičené. To by se v naší armádě stát nemohlo. Ale proč volám: Doporučuji, abyste se urychleně otočil a mazal tam, odkud jste připlul. Havarovanou loď vám dobrovolně nedáme a abyste nám ji vzal silou, na to nemáte. Jo, ty tři ponorky si vezměte sebou. A ten obrat doporučuji okamžitě, právě vplouváte do našich výsostných vod!“

Vzápětí se ozval tón oznamující, že Jegorov přerušil spojení. Kapitán chvíli zíral na telefonní sluchátko, než ho opatrně vrátil pobočníkovi. Pak se obrátil k ostatním a začal vykřikovat rozkazy:

„Kormidelník! Ostře zpět!“

„Aye, aye, pane!“

„Navigátor! Proč jste nehlásil vplutí do Ruských vod?“

„Sám jste přeci říkal...“

„Vím, co jsem říkal! Když to bude možné! Ne všem na očích! A dejte vědět doprovodu, že o nich Rusáci vědí, ať se také vrátí do mezinárodních vod.“

Kapitán rázně vykročil k výtahu do ubytovacích prostor. Bohužel, vlivem předchozích událostí pozapomněl na kalhoty na půl žerdi. Kapitán se skácel, až to zadunělo. Pobočník mu přispěchal na pomoc, ale pak zjistil, že kapitán je v bezvědomí, patrně po úderu hlavou do podlahy můstku. Nezbylo, než zavolat doktora a druhého důstojníka. Ten dorazil na můstek, udiveně pohlédl na flek na kapitánském křesle, zdravotníky s nosítky, na které právě opatrně přesunovali kapitána s kalhotami stále u kolen. Rozhlédl se a zeptal se:

„Co se tady, sakra, stalo?“

Než mu stačil kdokoliv odpovědět, začal zvonit červený kapitánův telefon. Důstojník ho zvedl, ohlásil se a chvíli poslouchal. Pak zrudl a začal do sluchátka řvát:

„To je špatný vtip, nemyslíte? My tady máme mimořádnou situaci a nehodlám s vámi ztrácet čas!“

Položil telefon a zopakoval otázku. Odpověď ho moc nepotěšila. Bez ohledu na flek od kafe se složil do křesla, obrátil oči ke stropu a prohlásil:

„Panebože, zač mě trestáš!“

Telefon začal znovu zvonit. Druhý důstojník zvedl sluchátko a začal:

„Pane Jegorove, hluboce se omlouvám, že jsem byl na vás tak... Cože? Ne! Jegorov je velitel námořní a letecké základny, Kaliningrad. Já mu nevolám, pane prezidente, on volá nám! Jak to dělá? To se musíte zeptat jeho... Kapitána vám nezavolám, je mimo službu. Leží v lodní nemocnici s otřesem mozku. Ne, pane prezidente, upadl sám, nikdo ho nepřepadl. Zapomněl, že má stáhnuté kalhoty. Proč? Ne, žádná žena v tom nebyla. Co by taky dělala na můstku! Jo, nechtěně si vylil vařící kávu do rozkroku. To volal pan Jegorov poprvé! Nevím, jak to Jegorov udělal, asi jsou v elektronické špionáži dál, než vám poradci tvrdili. Ne, jsme stále v mezinárodních vodách. Stojíme na kotvách a chystáme se vyjednávat. Ano, ponorky jsou tu taky. Rusové nás odhalili všechny a vyhodili nás z jejich výsostných vod. To ještě velel kapitán! Nevím. Skutečně nevím. Co? Jaké zmatky? Co... Haló! Haló!“

Mezitím se velitel Jegorov dohadoval s velením, co dál. Co generál, to jiný názor. Nakonec zvítězil Jegorovův nápad, podporovaný i ministrem obrany: Pozvat zvědavce z celého světa, aby se přijeli podívat na útroby amerického křižníku a zároveň pomohl identifikovat a zkrotit infekci, které podlehla původní posádka lodi. Očekával se obrovský zájem, ale nával předčil veškeré očekávání. Nakonec musela být stanovena pevná pravidla:

- Každý stát má povoleno jednoho civilního a jednoho vojenského odborníka.

- Nikdo nesmí být ozbrojen s výjimkou členů ruského týmu a ruských bezpečnostních sil.

- Na lodi může být přítomno v jednom čase pouze pět dvojic, tj. maximálně 10 osob.

- Zkoumající osoby musí být chráněny proti zamoření ochranou 4. stupně, tj kompletní ochranný oděv s vlastním zdrojem vzduchu.

- Dvojice musí pracovat společně, rozdělení může být potrestáno vyloučením z průzkumu.

- Každá dvojice bude doprovázena minimálně jedním členem ruského týmu.

- Pořadí dvojic bude určeni losováním pod dohledem nezávislých osob.

Sabotáž

Nejvíc požadavků měli samozřejmě Američané. Je to přece jejich loď, a nic na tom nemění, že je zrovna teď havarovaná na ruském pobřeží. Pokusili se dokonce protlačit v Radě bezpečnosti rezoluci, rozhodně odmítající pirátství Ruské federace, které učinila tím, že obsadila Americkou loď. Jak se dalo čekat, první veto přišlo od delegace Ruska. Po delším emotivním proslovu šéfa americké delegace, šlo hlavně o to, že napadená strana nesmí dávat veto, protože je to nedemokratické, přišlo další veto, a to od Číny. Následoval ještě delší a emotivnější proslov o tom, že je nedemokratické vetovat, protože náhodou patříte k podobnému politickému směru. Třetí veto přišlo od Francie, čímž to skončilo. Američané si v zákulisí trpce stěžovali, že je podrazil smluvní partner NATO, který by měl držet s nimi.

Velitel Jegorov měl jiné starosti - jak ten houf ubytovat v provizorním táboře u lodi? Měl sice dost stanů a polních lůžek, obával se však nevyhnutelných stížností civilních vědců, nezvyklých na spartánské podmínky. Pomalu si obrňoval nervy a připravoval jednoduchou odpověď: Nelíbí? Odejdi, náhradníků je dost... Přesto měl stále pocit, že něco opomněl. Co to jen, sakra, bylo?

Jak je obvyklé, došel na to ve spánku. Je známo, že v době odpočinku mozek vyhodnocuje a třídí události z předchozího bdění. Jegorov usedl ke komunikačnímu zařízení, zkusmo se spojil s tamější službou a slušně požádal o možnost hovoru s Mistrem Aellim. Už mu ani neříkal Zeljonyj, jako na začátku.

Aelli se objevil za deset minut. Jegorov se mu pokusil vysvětlit, co ho trápí:

„Loď byla kontaminována zatím neznámou chorobou, pravděpodobně v důsledku chybné manipulace s biologickou zbraní. My se od lodi držíme daleko a nad námi je ještě ochranné pole. Co nevíme, jak se ta choroba projevuje ve vodě v okolí lodě. Je možné to ochranné pole umístit do vody?“

Mistr Aelli vypadal zaraženě.

„Ochranné pole ve vodě je nesmírně energeticky náročné. Vzduch se po nárazu na pole trochu stlačí a uhne, což voda nedělá. Budeme muset vygenerovat nějakou bariéru, zatím dám příkaz prověřit dno a okolí lodě.“

Dost uklidněn pokračoval Jegorov ve spánku. Naopak, Aellimu začala šichta. Jelikož neznal podrobně pozemský život, nechal vzbudit Helenu s jejími bratry a zadal jim průzkum mořského dna a vůbec okolí lodě. Při řeči se zmínil o problémech se silovým polem ve vodě. Byl odkázán na dědu, pro kterého by to mohla být hračka. A když ne, ostatní na základně se jistě také zamyslí.

Ráno se problém rozkřikl na základně. Vznikaly fantastické plány, ale jediný použitelný nápad přišel od Pepka. Dohadoval se s Aellim, ten si přivolal Jindřicha, Pepek bráchy a z tohoto konglomerátu myslí vyšel nyní již jednoduchý plán. Jak posléze hodnotil Aelli: Na první pohled jednoduché, ale přijít na to!

Aelli zadal Gaie realizaci a šel se podívat, co zjistili průzkumníci. Vypadalo to, že s bariérou přišli v pravý čas. Na mořském dnu v okruhu sto metrů od lodi byl jen písek, kameny a kal. Za tímto okruhem byly alespoň řasy, pár krabů. Jak to tak vypadalo, ryb se to zatím nedotklo, pokud plavaly ve vodě. Ale běda, pokud se dotkly dna! Během několika sekund ochrnuly, bezmocně klesly ke dnu a tam se rozpadly na beztvarý chumáč kalu. Ani kostřička z nich nezbyla! A co bylo nejhorší, v místech úhynu ryb se začal tvořit další mrtvý kruh písku. Naštěstí byly tyto fleky zatím dost daleko od tvořící se bariéry.

Bariéra vyrůstala ze dna k hladině přesně kopírující konec silového pole. Byla tvořena hustou mříží měděných trubek, ve kterých cirkuloval tekutý dusík. O cirkulaci i doplňování dusíku se starala všudypřítomná Gaia. Okolo trubek zamrzala voda a tvořila tak samotnou bariéru. Pro případ bouře nebo velkého vlnobití nechal Aelli zvednout ledovou zeď o deset metrů nad normální hladinou. A co bylo nejlepší, energetické náklady na vybudování této ledové bariéry byly zlomkem toho, jak by bylo náročné udržovat silové pole pod vodou. A energetická náročnost již hotové ledové bariéry již v tomto kontextu byla zcela zanedbatelná...

Ještě jednou se pokusily Spojené státy zabránit průzkumu lodě. S velikým halasem podaly žalobu k mezinárodnímiu soudu v Haagu. Obvinili Rusko z pirátství, přepadení a obsazení lodě v mezinárodních vodách. Rusové na to dodali datované družicové snímky dokazující, že první čluny se k lodi přiblížily až uvnitř mezinárodně uznávaného dvanáctimílového pobřežního pásma. Když začaly USA  s již obehraným tvrzením o zfalšovaných fotkách, odtajnila ruská strana zdroj snímků. Byla to přesluhující americká družice s veřejným odesíláním snímků...

Ve čtvrtek měli Rusové konečně hotové seznamy zájemců o zkoumání americké lodi. Pro velký zájem o losování to nakonec přesunuli do hotelu HELIOPARK Kaiserhof v Kaliningradu, konkrétně do hotelového banketního sálu 'Hofburg'.

Start losování určili na sobotu ve 14:00 s tím, že se restaurace otevře ve 12:00, aby měli hosté možnost včas obsadit svá místa. Již od rána se u vchodu do sálu začali objevovat první zájemci a dav dále houstl. Za pět minut dvanáct se pootevřely vstupní dveře a škvírou se protáhl ředitel hotelu. Obvykle úhledně upravený muž vypadal, jako kdyby se proplazil podzemím hotelu a na závěr spadl do bazénu. Zvednutím rukou a máváním dosáhl částečného uklidnění davu:

„Velice se váženým hostům omlouvám, ale ve dvanáct hodin bohužel sál neotevřeme. Prosím, uvolněte místo deset metrů od těchto dveří. Jede sem protichemická a protiteroristická jednotka. Našemu hotelovému detektivovi se čirou náhodou podařilo spustit nastraženou nálož s jednou částí binárního jedu. Zatím nevíme, kolik takových náloží existuje a kde jsou všude umístěny. Zdá se, že neznámý nepřítel se stále pokouší překazit zkoumání té lodi. Jsem si jist, že losování, posunuté o 24 hodin, proběhne již v pořádku. Z tohoto důvodu budete mít tento den navíc zdarma, co se týká ubytování a běžného stravování.“

Na druhý den proběhlo losování poměrně v pohodě. Drobným zpestřením programu byl bezpečnostní rám před vstupem do sálu. Bylo až s podivem, co vše vláčejí ctihodné dámy ve svých kabelkách. Revolverů kabelkových velikostí bylo hodně, co si ale myslet o starší bělovlasé dámě, u které se našly dva granáty? Už to vypadalo, že ozbrojení vojáci okolo rámu budou jen pro ozdobu, když se pokusil projít nenápadný Arab v tradičním oděvu. Rám začal pískat již v okamžiku, kdy se přiblížil. Po zevrubné prohlídce byl u něj nalezen celý arzenál - tři nože, dvě pistole, mačeta, dva metry řetězu a nakonec i ten jed v prstenu.

Nad správností losování dohlížela trojice právníků z Anglie, Japonska a Švýcarska. Samotné losování svěřili Miss Ruska, pro kterou to znamenalo vrchol kariéry.

Na druhém konci Evropy, konkrétně ve Francii proběhly demonstrace proti francouzskému vetu amerického návrhu rezoluce o ruském pirátství. Zatím proběhly dvě, první čítající jen pár desítek lidí, druhá už byla početnější. Naše občasné vysílání ukázalo zákulisí obou demonstrací. První demonstrace se zúčastnili pouze řadoví zaměstnanci velvyslanectví USA, kteří to dostali příkazem. Totéž se opakovalo u druhé demonstrace, ke které přibyli pařížští bezdomovci. Těm platilo velvyslanectví USA 20$ za osobu. Po odhalení prokázali bezdomovci národní hrdost a zvedli sazby na 100$ za osobu.

Další demonstrace už nebyla.

V pondělí se očekávané prohlídky zadrhly. Už od počátku dělali problémy Američané. Ignorovali nedělní hlasování, chtěli exkluzivitu při zkoumání lodi a zásadně odmítali ruský doprovod. Neustále opakovali, že je to stále jejich loď a basta. Vyhrožovali ostatním vědcům drakonickými sankcemi, pokud se rozhodnou zkoumat loď bez jejich povolení. Právnickou analýzu současného stavu, to jest, že: Pokud posádka dobrovolně opustí loď, přestává být vlastníkem a loď se stává opuštěnou. Podle námořního práva jsou na břeh vyvrhnuté opuštěné lodě, jakož i zbytky takové lodi majetkem toho, kdo si je najde, kterou vypracovalo kolokvium světově uznaných právníků, odmítli vzít na vědomí s tím, že opuštění lodě nemohlo být dobrovolné. Velitel Jegorov se zdravě naštval. Do vyjasnění situace zakázal pobyt všech vědců v táboře u lodi, odtransportoval je do hotelů v Kaliningradu a podmínil návrat k prohlídkám písemným memorandem o vyjasnění vztahů. Samozřejmě s podpisy všech zúčastněných. Kdo nebude podepsán, nebude vpuštěn do tábora. Maně si vzpomněl na školní léta a málem dodal: Opsat padesátkrát a dát to podepsat rodičům. Vzápětí oznámil, že přes protesty lékařů nechá probudit všechny zachráněné z umělého spánku, ať sami vyjádří, jak k opuštění lodě došlo. Ostře odmítl požadavek Američanů, kteří chtěli být u probuzení a mluvit s probuzenými jako první, a to bez dohledu. Vše bude možno sledovat přímým přenosem, bez všelijakých na západě obvyklých zadržovacích smyček, neboť my Rusové nemáme co skrývat.

Přímý přenos se dal sledovat v již oblíbeném banketním sále hotelu Kaiserhof. Na čtyřech obrazovkách byly vidět čtyři pokoje, ve kterých leželi, obklopeni přístroji, čtyři zachránění. Na páté obrazovce běžel zpravodajský kanál Ruské televize. Ten sloužil jen jako ujištění, že se signálem ze čtyř pokojů nikdo nemanipuluje. Vedle postelí totiž stál televizor naladěný na stejnou stanici, takže případné zpoždění by bylo ihned vidět. Po deváté hodině se v pokojích zachráněných sešli vždy dva lékaři a dvě sestry. Aby nebyl zmatek, budou je budit postupně.

Jako první přišly na řadu zdravotní sestry. Několik injekcí do kapaček je probralo. Na otázku o způsobu odchodu z lodi odpovídaly téměř stejně, byť jinými slovy:

„Ano, z lodi jsem odešla dobrovolně, nestálo to za to pro vlastní blbost umřít.“

„Jo, dala jsem souhlas, ať mě odnesou. Přece tam kvůli nějakému kriplovi, co mu to bouchlo pod rukama, nechcípnu!“

Probouzení doktora mělo podobný průběh. Ten se ihned zajímal o zdravotní stav svůj i ostatních. Odpověď byla typicky doktorská:

„Ano, odešel jsem z lodi dobrovolně, ale až jako poslední a po ujištění, že i o ostatní bude postaráno.“

Zbraňový důstojník se postaral o překvapení. Odsouhlasil dobrovolný odchod z lodě, ale pak pokračoval:

„Měl bych takovou drobnou prosbu - žádám o politický azyl. Nechci se již podílet na klamání a podrazech armády na vlastních vojácích. Rodiče jsou mrtví, sourozence nemám a jsem svobodný, nemohou se na nikom mstít za to, co teď povím.“

Byl upozorněn na to, že je v přímém přenosu a sledují ho mimo jiné i Američané. Vypadalo to, že mu tím udělali radost.

„Ať se chytnou za frňák, hajzlové. Prvotním cílem byla likvidace jakési Hvězdné brány v České republice. Dostal jsem souřadnice, na které musí střela dopadnout. Pokud by byla střela neúspěšná, měl jsem použít alternativní řešení, buď chemickou nebo biologickou nálož. Ta nukleární střela byla v odpalovacím zařízení již nainstalovaná. Problém nastal, když jsem kontroloval chemické nálože, protože se mi vůbec nechtělo zamořit dost velké město poblíž místa dopadu. Chtěl jsem nálož poškodit tak, aby vypadala funkčně, ale pomalu by vypouštěla obsah během letu. Otevřel jsem zapečetěná teflonová inspekční dvířka a našel výbušninu, kterou bylo možno odpálit dálkově. Chvála bohu, měl jsem pod sebou několik specialistů. Těm se taktéž pranic nelíbilo, že jim někdo může odpálit chemické nálože pod zadkem. Pro jistotu jsem dal prověřit ostatní nálože, jak biologické, tak i atomové. Výbušniny byly ve všech. Moji kluci vymysleli způsob, jak náložky z bomb odstranit. Priorita byla taková - nejdříve nukleární, pak chemické a nakonec biologické pumy. Odmontované nálože házeli kluci přes palubu. Bohužel, u poslední biologické pumy kluky překvapil zástupce kapitána, jinak pracovník CIA. Při přestřelce se někdo trefil do rozbušky tajné nálože, takže biologická puma explodovala ve skladu. Poslední přeživší specialista mě vysílačkou informoval, co a jak, bohužel již nestihl zavřít a zapečetit muniční sklad. Pak mám v hlavě zmatek, jediné, na co vzpomínám, jak mě doktor s pomocí dvou sester kamsi vleče, Probral jsem se na můstku. Zbyli jsme poslední čtyři živí, protože můstek se dal neprodyšně uzavřít a měl vlastní zdroj vzduchu. A jestli jsou někde poblíž vraku Američané, rozhodně je nepouštějte moc blízko...“

Ke konci už důstojník jen sípal a dal se opět uspat. V banketním sále vypukla vřava. Již bylo všem jasné, proč se Američané tak snažili být u probuzených jako první a beze svědků! A co teprve pravda o událostech na lodi! Jegorovovi trvalo drahnou dobu, než nastolil klid. Stál u obrazovek a naznačoval, že bude hovořit. Nakonec mu přinesli megafon:

„Prosím klid! Slyšeli jsme otřesné svědectví o proradnosti Američanů. Obracím se tedy přímo na ně: Máte tři hodiny na opuštění ruského území. Eskortujeme vás na letiště Kaliningrad-Chrabrovo, kde v tomto termínu nastoupíte na jakékoliv vámi vybrané letadlo letící mimo území Ruské federace. Po skončení termínu vás umístíme na první letadlo, které poletí kamkoliv mimo území RF. Protesty se neuznávají. Odveďte je.“

Poté, co byli hlasitě protestující Američané odvedeni, se Jegorov obrátil k zaraženému zbytku:

„Ohledně toho memoranda... Stále ho chci mít, a máte na něj přesně 48 hodin. Pokud se nedohodnete, mezinárodní průzkumný projekt zruším bez náhrady.“

Když zmizeli Američané s obstrukcemi, dokázali se ostatní dohodnout velmi rychle. Netrvalo to ani šest hodin a Jegorov držel v ruce memorandum o spolupráci a podpoře všech zúčastněných. Sami vědci dokonce připsali odstavec o vyloučení celé dvojice, pokud by byl i jen jeden z ní přistižen při nějaké nekalosti. Spokojený Jegorov vzkázal, ať jsou připraveni druhý den v 8:00 hodin ráno, budou dopraveni na základnu u lodi. Co se týká vylosovaného umístění Američanů, bude zrušeno a všichni, co byli za nimi postoupí v seznamu o jednu příčku.

Samozřejmě, že všechna americká média spustila obrovský povyk o už ne porušování, ale dokonce až pošlapávání odvěkého práva Američanů na cokoliv. Už s tím začínali být trapní. V tom povyku skoro zapadla zpráva, že ruský tábor u havarované lodi i s lodí je obklopen podobným, ne-li stejným polem jako ten teroristický tábor v Čechách. Zjistila to posádka křižníku Princeton. Nehodlali trčet na místě a zdálky pozorovat, co se to děje u sesterské lodi. Technici vytáhli ze skladiště malého drona na dálkové ovládání, přidělali k němu kameru a vypustili ho za ranního šera v domnění, že ho nikdo neuvidí. Naše sledovatelky byly ale pozorné a ihned daly vědět do tábora. Jegorov byl zrovna mimo tábor, ale zprávu převzal jeho syn, spojovací důstojník Ivan. Ten také sledoval, jak se dron nízko nad mořskou hladinou blíží k bublině silového pole, naráží do něho a sklouzává dolů, kde zůstal trčet na ledové bariéře. Když se vrátil velitel Jegorov, podíval se na záznam a pak zavolal na můstek křižníku Princeton:

„Jegorov. Povězte mi, co mám s váma Američanama dělat. Dnes jsem vyhostil dva vaše spoluobčany, neboť ignorovali podepsané dohody, vyhrožovali a chystali násilnou likvidaci mého tábora i ztroskotané lodi. Cože? To už není vaše loď! Podle právní expertízy byla loď opuštěna a proto patří tomu, kdo ji najde! Ne, nebyli to naši pochybní právníci, ale právníci od Lloyda. Ano, od anglické pojišťovny. Mimochodem jsme zjistili, že všechny pumy ve všech muničních skladech lodi byly opatřeny dálkově ovládanou výbušninou. Zbraňový důstojník se svými lidmi stihl zlikvidovat téměř všechny, házeli je přes palubu. Kdosi od CIA ale nechal vybuchnout poslední biologickou nálož, proto tam skoro všichni vymřeli. Zkuste prozkoumat vaši loď, nerad bych tu měl nějaké zkázonosné výbuchy kousek od nás. Jo, a kdybyste hledali vašeho drona, tak ten pomalu zarůstá ledem v ochranné hrázi. Zatím se mějte, ozvu se za půl hodiny.“

Třetí důstojník, který se střídal na můstku s druhým, dokud se kapitán neuzdraví, sice pochyboval o Jegorových slovech, nicméně nařídil prověrku všech hlavic. Jak docházela první hlášení, bledl, zelenal a nestačil se divit. Povolal všechny zbraňové specialisty a přikázal opatrně odpreparovat dodatečné výbušniny, neskladovat je nikde na palubě, ale hned je házet přes zábradlí. A aby se neopakoval případ sesterské lodi, před muniční sklady umístil ozbrojenou hlídku s příkazem nepouštět dovnitř nikoho mimo specialisty. A i ti museli pracovat ve dvojicích a navzájem se hlídat. Takže když se za půl hodiny ozval červený telefon, mohl s klidem prohlásit:

„Ano, pane Jegorove, měli jsme to taky. Chvála bohu, nikdo nás nevyrušil a všechny náložky šly přes palubu. Děkuji za upozornění. Myslím, že část posádky už ve vás, Rusech, nevidí příšery požírající malé děti, ale začíná se tak dívat na naši vládu. Bohužel, stále jsme vojáci a musíme poslouchat rozkazy. Cože? Máme ve Státech rodiny, víte, co by se stalo, kdybychom neuposlechli rozkazu, natož přešli k vám?“

V táboře u lodi se chystaly první čtyři dvojice k výzkumu. Na návrh několika vědců, především z menších států, došlo ke změně pravidel. Místo pěti nezávislých dvojic navrhli vytvořit dvě skupiny, každá ze dvou dvojic určených losem těsně před vstupem na loď. Každou čtveřici měli doprovázet dva ruští vojáci, také vybraní losem. Když obě čtveřice s doprovodem vstoupily na loď, tábor napjatě ztichl. Když se v následujících deseti minutách nic nestalo, většina přítomných si zhluboka oddechla. Ne tak Jegorov. Ten seděl ve stanu u stolu s dvěma odborníky na průmyslové havárie a řešili otázku, co se zamořeným mořem. Zrovna hovořil jeden odborník:

„Vypadá to, že tomu škodí ultrafialové záření. Vždy přes noc to vyleze na zem do 15 centimetrů od lodi, ale ráno jako když sfoukne. Provedli jsme tady s kolegou pokus, ve dvě ráno, kdy to bylo nejčilejší, jsme to osvítili dvěma UV lampami. Jedna s UVA spektrem, druhá s UVB a částečně UVC spektrem. Na UVA to reagovalo řádově v desítkách vteřin, na tu druhou prakticky ihned. Problém je, že nemáme a ani nevíme jak vyrobit dostatečně silný zdroj UVB a UVC záření, abychom prosvítili vodu v bariéře.“

Jegorov jim poděkoval a propustil je. Pak se otočil k obrazovkám a zeptal se:

„Mistře Aelli, poslouchal jste?“

Krajní obrazovka se rozzářila. Aelli, v celé své zelené kráse, prohlásil:

„Ano. To potvrzuje mé předpoklady. UVC zabíjí všechny jednobuněčné organizmy bez rozdílu. Co se týká zařízení, není problém vyrobit dostatečný počet křemenných germicidních lamp. Je tady ovšem logistický problém - jak čistit? Koloběh v bazénu bariéry nezaručuje dokonalé vyčištění. Pak je zde možnost vyčištěnou vodu vypouštět přímo do moře, ale je tam riziko nechtěného proniknutí choroboplodných zárodků ve formě spor.“

Jegorov vrtěl hlavou:

„Do moře ne, riziko je příliš velké. To raději do Vislanského zálivu, ten se přinejhorším dá lehce oddělit od moře, když se uzavře Baltijský průliv. Ideální by bylo vytvořit na druhém straně pevniny několik menších ledových nádrží, vždy z nějaké odčerpat kus čisté vody a dodat sterilizovanou z bariéry. Vždy den, dva počkat, jestli se choroba neprojeví... A zvětšovat tloušťku bariéry, čímž se bude zmenšovat objem nakaženého bazénu. To by šlo, ne?“

Aelli se předklonil a mírně zvedl hlavu. Jegorovovi maně vytanula příhoda z mládí, když sledoval, jak se z pulce stává zelený skokan. Ten vypadal přesně jako Aelli nyní. Ovšem, skokan moc nepřemýšlel, kdežto Aelli mohutně přemýšlel o možnostech. Nakonec se podíval na Jegorova:

„Máte zajímavé nápady, hodil byste se do party s lidmi z české základny.“

Jegorov se jen usmál:

„Jeden z mých předků byl také Čech. Ostatně, po něm máme jméno. Dostal se do Ruska před první světovou válkou, v roce 1906. Byl myslivec, v Rusku mu říkali německy Jäger, protože přišel z Rakouska a neuměli vyslovit příjmení Střítezský. Z Jägera se časem stal Jegor a jeho syn už byl Jegorov. Ještě babička uměla perfektně česky a já vcelku češtině rozumím...“

Na druhém břehu Viselské kosy, nejkratším směrem od ztroskotané lodi začaly vyrůstat ledové nádrže. Bylo jich celkem deset s rozměry 100 krát 100 metrů. Na dohled od ztroskotané lodi vyrostla menší budova, ke které se táhly dráty z polního generátoru. Celé to sloužilo jako perfektní kamufláž, energii pro speciální germicidní lampy dodávala Gaia. Od budovy se táhlo plastové potrubí, ukončené hadicí, která se dala přemisťovat do jednotlivých nádrží.

Mezitím ve Varšavě navštívil velvyslanec Ruské federace polské ministerstvo zahraničí, sedli si s ministrem do křesel v kanceláři a setrvali delší dobu v srdečném rozhovoru. Ministr vlastnoručně nadatloval pár odstavců ve Wordu, vytiskl to dvakrát a ministr s velvyslancem oba výtisky podepsali. Nazítří svolal ministr tiskovou konferenci, na které přednesl překvapivé zprávy. Nejdříve označil ztroskotanou americkou loď za nebezpečí pro celý Balt a širé okolí. Otřel se i o Američany, neboť existoval videozáznam o výpovědi amerického zbraňového důstojníka i o předešlém americkém požadavku. Nato oznámil hlavní zprávu dne. Z důvodu zabezpečení proti rozšíření zatím neznámé choroby z americké biologické zbraně musí Polsko podniknout tyto kroky: Na mořských hranicích ve Viselském zálivu vytvoří částečně sypanou, částečně betonovou hráz. Jelikož by se tím polská část Viselského zálivu stala slaným jezerem, vybuduje Polsko ve spolupráci s Ruskou federací průplav severně od vesnice Krynica Morska. Navíc podepsali společnou dohodu o potírání terorismu bez ohledu na občanství viníka.

Američané spustili obligátní řev, ale věci došly tak daleko, že už je nikdo nebral na vědomí. V OSN vznikla dokonce neoficiální sázková kancelář, kdo bude vetovat další americkou rezoluci.

Všechno zdárně probíhalo. Bazén kontaminované vody se utěšeně zmenšoval, jak vědci zkoumali americkou techniku. Brzy zZaplnili nádrže na druhé straně šíje a po několika dnech a ještě více testech je vyprázdnili a opětovně naplnili. Prostě rutina.

Jednu noc měl Jegorov brutální sen. Byl tankista a měl dopravit opravovaný tank do jiné opravny. Jelikož tank ještě nebyl opravený, cestou různě vrzal a řinčel. Jegorov se z toho až probudil. Řinčení neustávalo. Jeho pozornost přilákaly blikající obrazovky komunikačního centra. Na té prostřední mu mával Mistr Aelli.

„Teda, vás probudit je dřina. Nechci budit celý tábor, máte mezi sebou kazisvěta. A další lezou z vody u nádrží. Doporučuji jít jen tak na toaletu ale cestou se vyhnout generátoru. Čerpání kontaminované vody a její čištění jsem už stopnul, vypadá to, že chtějí provést sabotáž potrubí a nádrží a svést to na vaši lajdáckou práci. Také jsme zaznamenali nějaký pohyb u ledové bariéry. Jsou tady snad všichni američtí SEAL.“

Jegorov si tedy šel odskočit, cestou se nenápadně rozhlížel. U generátoru se pohnul stín, za stany další. Poreferoval to Aellimu.

„Jo, už víme o všech. Je jich třicet venku a tři v táboře. Ještě chvilku, musím něco nastavit... A můžeme. Máme je pod kontrolou. Vyhlaste poplach!“

Jegorov se jen natáhl ke stanovému sloupku, sundal vysílačku, přepnul na kanál 99, zapnul vysílání a klidně promluvil:

„Poplach! Toto není cvičení! Poplach! Narušitelé v táboře. Poplach. Nepřítel na dohled tábora! Poplach! Poplach!“

Slyšel svůj hlas, jak se zesílený ozývá z tlampačů v táboře. Zároveň se rozsvítily reflektory jak v táboře, tak i na trase potrubí a u nádrží. Všude tam ztuhly černě oděné postavy, v obličeji pomalované zeleně a černě. Některé ještě držely v rukách kostky plastické trhaviny. Ze stanů už vybíhali ruští vojáci, někteří nedostatečně oblečení, ale všichni silně ozbrojení. I Jegorov vyšel z velitelského stanu a přehlédl situaci. Podle posledních informací, co dostal od Aelliho, nejdůležitější osoba se nacházela u generátoru. Jegorov pokynul několika svým vojákům, ať ho následují a s tasenou zbraní se blížil k generátorovému vozu.

„Tak vylezte, holoubkové, všichni tři. A nebudu to opakovat!“

Zpoza vozu se vylouply tři postavy se zvednutýma rukama: Jegorov je uvítal dalším proslovem:

„Dva věrní sluhové Američanů! Tak je to už pravda, že jste se stali padesátým druhým státem velké USA? Británie už vám nebyla dost velká? No, nedivím se, krev není voda, co? Ale proč vy? Vážený člen Académie des sciences? Co vás přimělo spolupracovat na pokusu vyhubit na zeměkouli život? Nemáte k tomu co říct? Taky dobře.“

Francouz spustil ruce, ušklíbl se a řekl:

„Nechte těch keců, veliteli. Dobře víte, že pokud mám v ruce detonátor, tak si nic netroufnete. Téměř všechny nálože jsou na svých místech, takže máte mat. Teď nás s omluvou propustíte a já budu tak hodný a před nástupem do letadla vám ten detonátor dám.“

Jegorov se se široce usmál:

„Ten detonátor má sice malou nálepku Made in USA, ale pokud ji sloupnete, najdete nápis Made in Taiwan. A tyhle hračičky už dokážeme odrušit.“

Náhle postoupil o dva kroky a zkoprnělému Francouzovi vrazil facku, až ten upadl.

„Tohle vás, veliteli, bude mrzet!“ S těmito slovy vytáhl Francouz detonátor a zmáčkl tlačítko. A znovu. Do třetice... Nic se nestalo. Znechuceně se na něj podíval a pak ho zahodil.

„Tak jo. Vyhrál jste. My tady se tedy vzdáváme. Bohužel, nemám vliv na druhou skupinu...“

„O té víme také. Pokoušejí se termitovými granáty vytavit díru v ledové bariéře, aby se kontaminovaný obsah dostal do volného moře. Vůbec se jim to nedaří, jednak proto, že se nyní bariéra chladí tekutým heliem, a u dna je už přes 100 metrů tlustá. Takhle zatím vaří sami sebe. Mimochodem, už je odlovili a za chvíli ji tady máme.“

Na potvrzení jeho slov byl slyšet zesilující rachot a za chvilku se objevil dopravní vrtulník. Jeho náklad se kýval pod ním v zavěšené ocelové síti. Z druhé strany šíje mezitím dva bojové vrtulníky hnaly k táboru zbytek sabotážního komanda.

Soud

Poradce prezidenta USA a náčelník Sboru náčelníků štábů byl právě na koberečku u prezidenta a vůbec se mu nelíbilo, co slyší:

„Který idiot vymyslel takovou operaci? Přišli jsme skoro o všechny příslušníky speciálních jednotek, navíc jakým způsobem! Chytit je do sítě jako blbý ryby! Navíc jsme přišli o vynikajícího rezidenta, který nám prokázal mnohou službu! Ještě ke všemu to Rusové vysílali v přímém přenosu a v každém zpravodajství v televizi nezapomenou ukázat aspoň kousek! A teď chystají soud s těmi muži. Kdyby alespoň vojenský soud, to bych ještě překousl, ale tohle má být, tady jsem si to napsal: Soud se skupinou teroristů vydávajících se za členy armády USA. Který neskutečný kretén jim zakázal osobní štítky? Jak se měli prokázat? A s ruským prezidentem už nic nehne, cítí se na koni! Když jsem mu volal, prostě mi položil telefon!!!“

Prezident už rozhořčením lapal po dechu a sípal. Musel se osvěžit sklenicí pomerančové šťávy, čerstvě připravované speciálně pro něj.

„Proč jste nemohli použít normální ponorku? Máte tam tři i s tím křižníkem! Měli jste použít ta nová speciální průrazná torpéda. Takových miliónů se dalo do jejich vývoje a pak se nepoužijí!“

Prezident ztěžka dosedl do svého křesla a pokračoval:

„Takže, abychom si to shrnuli: Zjistíte a potrestáte idiota, který tohle všechno vymyslel. Najdete nějaké řešení, aby ten soud byla fraška nebo aby se vůbec nekonal. A ne, že přitom rozpoutáte válku! Odchod!“

Jana si radostně zamnula ruce. Pane jo, to je báječný materiál na reportáž! Sice se cítila trochu odstrčená, už nebyli v centru pozornosti jako dříve. Tuto úlohu převzal velitel Jegorov. Měla takový nejasný pocit, že tohle jméno už znala dříve. Matně si pamatovala vyprávění babičky o jejím strýci, který odešel do Ruska. Takových ale bylo! Ale bude to muset prozkoumat. Někde u bráchů budou staré archiválie. Snad je nikdo nezlikvidoval.

Je na čase nechat se vystřídat a připojit se k ostatním. Prošla chodbičkou, Malým zetkem a portálem vstoupila do Studny. Pár schodů a byla v Edenu. Rekreační planeta Eden003 se stala útočištěm poté, co se začaly na základně projevovat náznaky ponorkové nemoci. Přeci jen, život v podzemních komůrkách, člověk o ty druhé doslova zakopával... Na Edenu to bylo lepší. Nechali si s Michalem postavit kousek od střediska malý bungalov, u něj místo bazénu malý rybníček s pozvolným písčitým břehem. Báječná relaxace, člověk ulehl do prohřáté mělké vody, pod hlavu si nahrnul kopeček písku a uvolnil se. Na druhé straně rybníčku stála chaloupka Jacka a Jitky, ostatní bydleli porůznu, jak je napadlo. Nejvíc překvapil děda Ferdinand. Nechal si na kraji lesa postavit luxusní futuristický dřevěný srub, pozval nás na kolaudaci a v průběhu večera pozval paní Jiřinu ke společnému bydlení. Paní Jiřina půvabně zrůžověla, leč, k nesmírnému úžasu nás ostatních, srdečně souhlasila.

Po týdnu se oba objevili u našeho rybníčku, kde vzniklo neoficiální kulturní shromaždiště, lidově zvané klepárna nebo kurník. Děda omládl snad o dvacet let a paní Jiřina vypadala vedle svých dcer jako mladší sestra a ne jako jejich matka.

Bylo to příjemné, na chvíli zapomenout na pozemské starosti. Nicméně, na naší Zemi stále existovaly Spojené státy a stále byly dost silné, aby nám znesnadnily život. Budou muset dostat ještě hromadu kopanců, aby se vrátily do reality mezi normální lidi. Právě se chystal další. Říkali mu soud s teroristy, co zaútočili na ruský tábor u havarované lodi.

Velitele Jegorova již vyrozuměli, že se na vězně chystá nějaký podraz ze strany USA. Aby nebyli na jednom místě a tím pádem zranitelní jediným úderem, nechal je rozvézt na policejní stanice v Kaliningradu spolu s vojenskou stráží, která je tam bude hlídat. V posádkové věznici na základně si nechal jen nejvyšší špičky. Mezitím chystal soudní síň. Na starobylou síň v Justičním paláci nechtěl ani pomyslet. Co by v památkově chráněné budově udělala možná střelba... V době, kdy měl hlavu nacpanou nejrůznějšími variantami, za ním přišel syn Ivan, s tím, že právě opravená sauna zahajuje provoz a že by byla vhodná jeho účast při tak slavnostní události. Jegorov si povzdechl:

„Ještě ty do toho! Je to nutné?“

Ivan neřekl nic, jen pokýval hlavou, prstem si poklepal na ucho a druhou rukou ukázal na nejbližší zeď. Jegorovovi docvaklo:

„Tak jo. Aspoň přijdu na jiné myšlenky a vyčistím si s tělem i hlavu.“

Připomněl si vzpomínky jednoho špiona, přítele jeho otce:

„Sauna je nejlepší místo na domlouvání a předávání tajných informací. Horko nevydrží žádné odposlouchávací zařízení a skrz tepelně izolované stěny nic neuslyší. Navíc, člověk je tam nahý, takže odpadají i přenosná zařízení, lepená na tělo. A pokud se někdo stydí a má plavky, techniku spolehlivě odrovná teplotní šok mezi suchým horkem v sauně a ledovou vodou v bazénku...“

Bylo to, jak to Jegorov předpokládal. Jednoho z mladších strážných kontaktoval pracovník francouzského zastupitelství, jestli by nemohl donést vězněnému Francouzovi nějaké ošacení a hlavně léky, jelikož trpí nesnášenlivostí na některá umělá vlákna. Oficiální cestou se to bojí posílat, protože by byl kufřík určitě prosvícen rentgenem a ten by mohl zničit léčivou složku v lécích, pokud by ten kufřík vůbec dorazil k příjemci. A je ochoten kufřík před ním otevřít, aby se mladý strážný přesvědčil, že obsahuje jen léky a oblečení. Jegorov s Ivanem domluvili se strážným podrobnosti a akce mohla začít.

Slovutnému francouzskému profesorovi oznámili, že má návštěvu. Ten se trochu zarazil, protože nikoho nečekal. I odebral se s dvojčlenným ozbrojeným doprovodem do návštěvní místnosti. Tam již na něj čekal velitel Jegorov, který v ruce držel úplně civilní kufřík z černého plastu. Usadili se ke stolu, strážní se postavili o kousek dál. Jegorov začal:

„Dostal se mi do ruky tento kufřík. Někdo z francouzského zastupitelství má o vás vážné starosti. Prý máte alergii na některé látky a tak vám posílají něco na převlečení a léky. Nesmí to pod rentgen, zničilo by to ty léky.“

Na Francouzovi bylo vidět, jak mu zběsile rotují kolečka v hlavě. Hned zaregistroval známý typ kódového zámku a barva rukojeti mu dodala další informace. Ozval se:

„Ano, mám alergii na některá umělá vlákna.“

Jegorov se pousmál:

„A že jste nic neřekl? My nejsme takoví sadisti, jak se tvrdí. Určitě by se našla nějaká cestička...“

„Toho jsem se právě bál, že když se zmíním o nějaké slabosti, že toho hned využijete. Velice rád se nechám překvapit opačnou eventualitou.“

Jegorov moudře pokýval hlavou:

„Dobře. Co vše jste ochoten udělat, abyste ten kufřík získal?“

Francouz vypadal velmi překvapeně:

„Co? No, jak... Nad tím jsem vůbec neuvažoval. Tiše jsem předpokládal, že mi kufřík předáte jako gesto dobré vůle.“

Jegorov se mu už nepokrytě vysmíval:

„Jen tak, bez ničeho? Nesnažte se mi namluvit, že jste tak naivní! Myslíte si, že nemáme vůbec žádné informace o vašem působení jako rezidenta CIA ve Francii a mnohých službách pro ně! Něco vám ukážu.“

Pokynul jednomu strážnému, ten zpoza dveří donesl bateriový přehrávač videa a postavil ho na stůl k oběma mužům. Jegorov vytáhl z kapsy CDROM, vložil ho do příslušné škvíry a zmáčkl tlačítko Play. Na malé obrazovce proběhlo pár barevných pruhů a pak naskočil obraz. Oválná pracovna Bílého domu, prezident stojící u stolu a vztekle se naklánějící k postavě v uniformě, tajní agenti dělající, že tam vůbec nejsou. A prezidentův proslov:

„Takže, abychom si to shrnuli: Zjistíte a potrestáte toho idiota, který tohle všechno vymyslel. Najdete nějaké řešení, aby ten soud byla fraška nebo aby se vůbec nekonal. A ne, že přitom rozpoutáte válku! Odchod!“

Jegorov už jen dodal:

„Tohle je opravdové, žádný nahraný film. To už víte, že se to dá. Teď k tomu kufříku. Zjistili jsme zajímavé věci. Například župan je napuštěn jistou látkou, která se uvolní po namočení látky ve vodě za vzniku nezávadného roztoku. Tedy nezávadného do okamžiku, kdy do ní nalijete kapalinu označenou jako oční kapky a přihodíte pár multivitaminových pilulek. Pak vznikne rychle působící plynný jed, který stačí zabít vše v okruhu tří kilometrů. Taky řešení, jak předejít soudu. A určitě už je někde připravené zpravodajství, že Rusko otrávilo několik křivě obviněných lidí, jelikož na ně nemělo důkazy. Je to tak, že? Kývat hlavou ani nemusíte, to křeslo je vysoce citlivý polygraf, který právě zaznamenává vysokou úroveň stresu. Jak to vím? Podívejte se na televizi, je vidět aktuální graf - shora dolů tepová frekvence, odpor lidského těla, pocení atd. Usvědčil jste se sám. Kufřík nedostanete, ani to, co bylo navíc v jeho dvojitých stěnách. Odveďte ho.“

Tím ovšem Jegorovovy starosti nekončily. Co když někdo do soudní síně propašuje jednotlivé složky jedovatého plynu? Bláznivých sebevrahů či oddaných služebníků ochotných pro svou pravdu zemřít je dost... Napadla ho bláznivá myšlenka. Ideální by byl soud pod vodou. Soudci a zástupci obžalovaných v nějaké krychli ze skla, diváctvo s potápěčskou výstrojí všude okolo. A nejlépe v moři, to je ledové i v létě! Vzápětí se zarazil. To není tak úplně blbý nápad! Bude sice potřebovat pomoc Mistra Aelliho, ale ten bude s radostí spolupracovat. Cože to říkal o vynikajících nápadech Čechů v té jejich základně? Jednak je on sám částečně Čech, jednak jsou Rusové i Češi původem z kmene Slovanů, tak co.

Dle předpokladů Mistr Aelli souhlasil. Co víc, byl přímo nadšen tímto poněkud bizarním nápadem. Přislíbil veškerou pomoc a podporu. Spolu s Jegorovem prozkoumávali jednotlivá vytipovaná místa, Potřebovali osamoceně stojící, nejlépe zděnou nebo betonovou budovu s velkým sálem, do něhož vedlo několik vchodů. Plus samozřejmě příslušné pomocné prostory, jako například WC... Po delším marném hledání si Mistr Aelli povzdechl, že nejbezpečnější konference bývají v nějaké lodi na oběžné dráze, daleko ode všeho... To přimělo Jegorova přehodnotit požadavky a během chvilky měl, co potřeboval. Je to prostě zažitý stereotyp. Soudní budova, soudní palác a podobné názvy odkazují na souš. Když se od toho stereotypu oprostíme, řešení je nasnadě. Kaliningrad je i přístav a kotví zde houf nejrůznějších lodí. Jegorov našel postarší nákladní loď čekající na opravu. Další plusy: velké nákladové prostory, které se daly hermeticky uzavřít, kotviště mimo obydlený prostor, ale přitom dostupná i dobře bránitelná atd. Molo se dá uzavřít četou vojska, na řeku Pregolu umístit pár hlídkových člunů a hlavně soudit jen za denního světla.

Na tiskové konferenci oznámil Jegorov termín a místo soudního přelíčení. Nastínil hledisko bezpečnosti, zohledněné výběrem soudního místa. Slíbil další bezpečnostní opatření, které se však nedotknou tribunálu a vězňů, ale spíše novinářů a diváků. Kdo se chce zúčastnit přelíčeni, musí podepsat souhlas a přijetí takových bezpečnostních opatření. Kdo nepodepíše, na přelíčení se nedostane. Jegorov domluvil a sálem se rozlehl šum. Všem vrtala v hlavě otázka: Jaké další bezpečnostní opatření? Konečně se jeden novinář zeptal nahlas. Jegorov odpověděl krátce a výstižně:

„Nezlobte se, ale toto prozrazovat nebudu. Nikdy nevíte, kdo poslouchá. Nebudu protivníkovi usnadňovat situaci. Jakému protivníkovi? Vy to nevíte? A to si říkáte novináři? Vysílají to Češi ve svém občasníku, vysíláme to my a Američané hystericky řvou, že to není pravda, čímž to vlastně stvrzují.“

Nechal donést oblíbený přehrávač, ale nyní ho připojil na projektor. Na velkém plátně se objevila Oválná pracovna Bílého domu a opět zazněl prezidentův hlas:

„Takže, abychom si to shrnuli: Zjistíte a potrestáte toho idiota, který tohle všechno vymyslel. Najdete nějaké řešení, aby ten soud byla fraška nebo aby se vůbec nekonal. A ne, že přitom rozpoutáte válku! Odchod!“

V den soudu se k lodi začalo sjíždět množství aut. I když Jegorov předem oznámil, že je kapacita hlediště limitována počtem 100 osob, před branou v plotě se shromáždil podstatně větší dav. Přímo u brány stál houf dobře oblečených mužů. Ti se také okamžitě obrátili na Jegorova, jen co se objevil v bráně. Ukázalo se, že je to skupina elitních právníků z Washingtonu a z New Yorku a domáhají se účasti na soudu, jelikož obžalovaní přece potřebují obhájce, jinak by to nebyl spravedlivý soud. Jegorov je vyslechl a odpověděl, že jsou tady úplně zbyteční. Tlupa teroristů byla přistižena přímo při činu, takže jsou vinni všichni a soud už jen bude zjišťovat míru zavinění. Na to spustili právníci povyk, že se vůbec nedokázalo, že by se obžalovaní vůbec něčeho dopustili, argumentovali pojmy jako presumpce neviny, bona fide, corpus delicti, nullum crimen sine lege, habeas corpus a podobně. Jegorov je odbyl, že plácají pitomosti. Jeden zločin spáchali už jen svou přítomností. Zvedl se ještě větší povyk, ale pak se jeden bělovlasý senior zeptal správnou otázkou:

„Jaký zločin spáchali ti pánové jen svou přítomností?“

Jegorov se usmál a odpověděl:

„A to jste právníci? A z Ameriky? Na co máte na hranici s Mexikem pětimetrový plot? My plot nemáme, což neznamená, že hranice může beztrestně překročit kdejaký vagabund...“

Senior pokýval hlavou a začal uklidňovat kolegy, že s tím už nic nenadělají. Jegorov se konečně dostal k tomu, proč vyšel z brány. Přivítal dav, zopakoval, že míst je skutečně jen 100, víc jich nebude... Pak pokračoval s instrukcemi:

„Vzhledem k velkému zájmu sdělovacích prostředků jsme rozhodli zvýšit kvótu novinářů na úkor pouhých diváků v poměru 75 novinářů a 25 diváků. Po průchodu branou vás jednotlivě doprovodíme do kanceláře u můstku, kde vám vysvětlíme bezpečnostní pravidla a předložíme vám k podpisu dokument, že jste porozuměli pravidlům a souhlasíte s nimi. Pokud podepíšete, budete pokračovat dále. Pokud nepodepíšete, vrátíme vás do čekárny, kde si počkáte, než soud začne. Pak vás z ohraničeného prostoru propustíme. Co se týká ostatních věcí, z každého národa povolujeme tři novináře. Domluvte se mezi sebou, kteří to budou. Až se dohodnete, vámi vybraná skupina zůstane u brány a ostatní odstoupí na vzdálenost padesáti metrů. Je tam nakreslena žlutá čára. Případné náhradníky po těch, co nepodepsali, vybereme po vyřešení první skupiny. Novináři si smí vzít kameru a fotoaparát bez blesku, ty přeci jen ruší. Audiotechniku libovolnou... Tak, díky zdržení právníky, máte na dohodu již jen 37 minut. Ještě upozornění: V okamžiku, kdy začne soud, je konec se vstupem do hlediště. Soud začne bez ohledu na to, bude-li tam vůbec nějaký novinář. A teď prosím ty, kteří chtějí být pouze návštěvníky, aby mě následovali. Ne všichni, říkal jsem 25 lidí!“

Bezpečnostní opatření byla geniální. Vojáci zatím vyčistili a hermeticky uzavřeli nákladový prostor lodě. V jedné pětině délky nainstalovali vrstvené bezpečnostní sklo, taktéž hermeticky oddělující obě části. Do menší části, určené pro soudce a hlavní obžalované vedl normální vchod, pokud pomineme bezpečnostní stráž. I příchod k tomuto vchodu striktně oddělili od příchodu do novinářské a divácké části. V jejich části bylo změn více. Vchod byl hermetická komora, jako v kosmické lodi. Zároveň sloužila jako skener výbušnin a zbraní. To nejlepší bylo uvnitř - oddíl byl naplněn speciálním ovzduším, což byl čistý dusík pod tlakem sníženým na půl atmosféry. Každý, kdo podepsal bezpečnostní prohlášení, dostal masku přes ústa a nos, chrániče sluchu a kyslíkovou bombu, která vystačila na dvě hodiny. Přímo v sále byla dostupná další zásoba kyslíkových bomb. Sál měl své vlastní hygienické zařízení, přizpůsobené nižšímu tlaku.

Ne všem se takové bezpečnostní opatření líbilo, a proto se čekárna pro nepodepsavší utěšeně plnila. Ovšem se našli chytráci, kteří se chystali nepodepsat předem a z čekárny zavolat mobilem, jaké to Rusové vymysleli zabezpečení. Jeden se v čekárně rozčiloval natolik, že k němu zavolali Jegorova. Ten člověk si velmi stěžoval, že byla hrubě pošlapána jeho práva, oháněl se americkým diplomatickým pasem a vykřikoval cosi o imunitě. A to jen proto, že mu v čekárně nefungoval mobil. Jegorov mu vysvětlil, že nefunkčnost mobilů je další z bezpečnostních opatření, které schválil svým průchodem branou. Dokonce to oznámení na bráně viselo v několika jazykových mutacích. Dostal ujištění, že se mu bude Jegorov plně věnovat, ale že se musí dovolat nadřízenému do Moskvy, což je občas oříšek. A jestli panu diplomatovi nevyhovuje čekárna, pak má ještě možnost pobýt na samotce ve vězení, ale ani tam mu nebude mobil fungovat. Když se diplomat začal ohánět imunitou, Jegorov mu sdělil, že uprostřed vojenského tábora je mu na nic. Jak by se asi tvářili v operačním středisku NORADu v komplexu Cheyenne Mountain v Coloradu, kdyby tam Jegorov nakráčel a oháněl se diplomatickou imunitou? Na a je tady ještě možnost, že ho pod stráží odvezou na letiště a tam ho strčí do prvního vhodného letadla s razítkem v pase Nežádoucí osoba....

V soudní síni mezitím začalo jednání. Obvinění stále trvali na stejném tvrzení, tj že jako vojáci jen plnili rozkazy. Nicméně na to neměli žádné doklady, dokonce ani v USA oblíbené psí známky, které žádný voják neodkládá, leda až po smrti. Rusové je proto prohlásili za civilní osoby. To byla v tuto chvíli přitěžující okolnost, protože je to vzhledem k jejich činnostem pasovalo na teroristy. Tento den soudili pouze velící osoby včetně slovutného profesora francouzské University. Bylo až úsměvné sledovat tupě zírající muže, když jim předváděli záběry s nimi v hlavní roli, ačkoliv se běžnými prostředky nedaly natočit. A ukazovali jim další a další záběry obviněných, kterým tímto naskakovaly roky vězení k základnímu trestu za nezákonné překročení hranic Ruské federace. To už měli novináři za sebou první extempore. Jeden z nich ignoroval zákaz používání fotoblesků a k zachycení zvlášť pikantního záběru použil výkonný a několikanásobný blesk. Skleněná stěna se zachovala, jak její tvůrci plánovali. Během setiny vteřiny se z ní stalo zrcadlo, které odrazilo všechny další záblesky zpět. Oslepení novináři posléze zjistili, že místo soudu sledují svoje udivené obličeje. Část nadávala viníkovi, menší část se snažila zjistit, co dál. Ožil reproduktor nade dveřmi a milý dívčí hlas oznámil, že zrcadlo je přechodná záležitost a během pár minut bude vše v pořádku. Pak následovalo upozornění, že každý další blesk zdvojnásobuje dobu na zotavení a je tedy na nich, jestli budou sledovat soud nebo sebe v zrcadle... Mimochodem, mezi dotazy byl jeden kuriózní: Kdo byla ta dívka, co namluvila hlášení? Odpověď, že hlas byl celý generován počítačem, tazatele nesmírně překvapila.

Jsou lidé, kteří nenechají lidi vykonávat svoji práci. Tentokrát to odnesli ruští soudci a sledující novináři. Do části sálu se soudci vešel voják a něco pošeptal hlavnímu soudci. Ten jen zakroutil hlavou a přitáhl si mikrofon:

„Velice litujeme, ale byli jsme donuceni soudní přelíčení odročit na neurčito. Jak jistě víte či tušíte, všechny státy sledují bedlivě kosmický prostor pro případ něčeho mimořádného. Toto sledování přineslo ovoce. Vláda USA právě oznámila, že jejich tajná družice byla zasažena meteoritem a vyražena z její oběžné dráhy. Dosud se přesně neví, kam přesně dopadne, ale má ty být v oblasti Baltského moře. S družicí prý není spojení a nelze tedy korigovat pád. Jak se zdá, někomu se tento soud nelíbí natolik, že si zničí i družici za miliardy dolarů. O to horší, že k napájení byl použit prototyp plutoniového reaktoru, který by místo dopadu zamořil. Naše záznamy totiž zachycují něco jiného, než se nám pokouší namluvit vláda USA.“

Na velkoplošné obrazovce za soudcovými zády se objevil záběr kosmické černi se spoustami hvězd. Do záběru vplul malý kotouček. Tomu se po boku zablesklo. To by odpovídalo teorii o meteoritu, kdyby se záblesk neopakoval a nezačalo se blýskat i na jiných místech kotoučku. Nebylo pochyb, záblesky nebyly meteority, ale zášlehy manévrovacích trysek. Velitel Jegorov už seděl u terminálu a společně s Mistrem Aellim řešili situaci, aby řešení vypadalo jako přírodní. Nebyl by problém nechat Gaiu rozebrat družici na prvočinitele, ale to by už byl nepřírodní zásah. Aelli neměl zkušenosti s padajícími družicemi, u nich se staral o družice počítač, a proto na řešení přišel Jegorov. Domluvil podrobnosti s Aellim a pak se nechal dopravit vrtulníkem k soudní lodi. Využil přítomnosti novinářů, kteří stále ještě seděli ve své oddělené místnosti. Už neměli masky a dýchali normální vzduch. Stále ještě čekali, neboť jim soudce naznačil možnost překvapení. Taky, že ano. Jegorov si se soudcem vyměnil místo, soudce se posadil na lavici obžalovaných, nyní prázdnou, z níž měl perfektní výhled na obrazovku. Jegorov začal:

„To o té družici, jak se prý vymkla kontrole po zásahu meteoritem, jste již slyšeli, že. Mám k tomu několik doplňujících informací. Na obrazovce vidíte, jak to ve skutečnosti bylo. Žádný meteor, žádná ztráta spojení. Družice je ovládána, směrové trysky pracují. Teď vidíte, jak naráz, v jednom okamžiku, všechny trysky zhasly. To znamená jedno - družici došlo palivo. Nyní je skutečně neovladatelná. To se ukázalo při další kolizi, tentokráte s jednou z družic programu Landsat. To jsou desetitunové masivní družice se snímáním ve vysokém rozlišení. Po nárazu zůstaly obě družice zaklíněné v sobě. Jelikož byl Landsat pomalejší, zbrzdil i tu obětovanou družici. Tím se změnila sestupová dráha a vypadá to, že ten kosmický šrot dopadne někde na spojnici mezi Londýnem, Bruselem a Frankfurtem nad Mohanem. To se nás již netýká a můžeme pokračovat v soudním přelíčení. Vzhledem k tomu, že už jsme porušili bezpečnostní opatření, necháme to tak. Co vy na to? Už nechcete? Dobrá, hlavní viníci byli odsouzeni, teď máte dalšího sólokapra o tom, jací jsou Američané nešikové. Končíme tedy. Na shledanou někdy příště.“

Záchranná akce

Samozřejmě to nebylo jen tak. Mistr Aelli musel původní družici trochu popostrčit, aby se správně trefila do Landsatu a byl neustále připraven drcnout do spojených družic, aby je odklonil, pokud by padaly na hustě osídlené území. A navíc, k ministrům obrany Velké Británie, Belgie a Německa přišli ruští velvyslanci s nabídkou pomoci. Několika větami v náznacích sdělili, že mají možnost padající kosmický šrot, když už ne úplně zlikvidovat, tak alespoň rozdělit na menší kusy. Musí to však být na žádost dotyčných států, jelikož budou potřebovat povolení průletu několika letadel přes jejich území. A také by bylo vhodné krotit Američany na jejich základnách, aby si nemysleli, že je letí Rusové obsadit a nezačali třetí světovou... Družice padající z oběžné dráhy to na zem nestihne během pár hodin, takže termíny nebyly moc napjaté. Příslušné hlavy států si navzájem zatelefonovaly a pak Rusům jejich pomoc povolily. Zároveň armáda vyslala k americkým základnám své lidi, aby uklidnili Američany. Rusy naštěstí napadlo předem upozornit Bělorusko a Ukrajinu, že budou přesouvat vojenskou techniku na pomoc státům ohrožených pádem družic. I tak vojenští i civilní radisté vyskakoval ze svých křesel a přivolávali nadřízené. Bylo proč. Na obrazovkách zářily tři masivní body obklopené pohyblivým rojem menších teček. Ovšem nejlepší výhled měli návštěvníci největšího německého letiště ve Frankfurtu. Uzavřeli je vojáci Bundeswehru z důvodu přistání ruských letadel. Přistávající a přilétající civilní letadla odklonili na okolní letiště a ta, která se pohybovala na letištních drahách, přesměrovali k terminálům 1 a 2. Potíže dělal pouze pilot společnosti Pan American World Airways, který trval na tom, že musí vzlétnout ze západní dráhy, jak měl v rozpisu. Stál zatím na stojánku u letištní věže. Podřídil se až se k němu přiblížil obrněný transportér a hlas z rádia mu vztekle zavelel:

„Koukej sebou pohnout nebo ti ten krám rozstřílím na cucky!“

Na západní, nejdelší dráhu postupně přistály tři velké Iljušiny, dva nákladní a jeden radarový. Doprovodné Suchoje a Migy posedaly kde se dalo bez ohledu na zoufalé výzvy z letištní věže. K radarovému letadlu přijelo několik vládních vozidel. Z nich vystoupili pánové v oblecích i uniformách, vylezli po schůdcích do letadla a to se otočilo a v doprovodu několika stíhaček odstartovalo. Jako na povel vylezli z nákladních letadel technici a začali kontrolovat trojici Tupolevů Tu-22M3. Každý z nich měl šest raket, netypicky umístěných na hřbetě, dvě připravené k odpálení, další v zásobníku. Umístění na hřbetě mělo své opodstatnění. Rakety byly dlouhé, na podvěšení pod křídlo naprosto nevhodné. Umístění na břicho letounu by prakticky zlikvidovalo možnost havarijního přistání na břiše. A protože přímé odpálení rakety by jednak rozhodilo letoun, jednak by mu upálilo ocas, řešilo to speciální odpalovací zařízení, které raketu hydraulicky vymrští vzhůru, do boku a dozadu. Raketový motor se automaticky zažehne, až když je raketa v bezpečné vzdálenosti od letounu. Bylo to jako pozorovat balet v Bolšom těatre v Moskvě. Každý technik měl určený okruh činností, které prováděl, aniž by překážel ostatním. Mezitím někde nahoře probíhal radarový průzkum s vyhodnocováním a předáním výsledků velitelskému štábu v jednom nákladním Iljušinu. Následky přišly okamžitě - Rusové poděkovali za pohostinnost a spolupráci, načež se přesunuli na letiště poblíž Lille, Francie. I tam vojsko za pomoci četníků uzavřela letiště, tentokráte bez incidentů, neboť tam nebyla žádná americká letadla. Po přistání proběhla opětovná prohlídka trojice Tupolevů, ale tentokráte zůstaly stroje v pohotovosti. Pak to šlo ráz na ráz. Trojice letadel odstartovala ve vteřinových intervalech, ihned po startu otočila čumáky nahoru a za slábnoucího hřmění se zavrtala do oblohy pokryté mráčky, v nichž nakonec zmizela.

Zůstalo opuštěné letiště s ruskými letadly, hlídkující armádou a žandamerií. Po dvaceti minutách ožily letištní ampliony a vychrlily hromadu vzrušené francouzštiny, po chvíli vystřídané angličtinou:

„...obrovský úspěch ruské vojenské techniky a také políček našim nešikovným spojencům za oceánem. Stačilo pouhých deset minut, kdy se útočná letadla dostala na účinný dostřel, pak sedm raket. Veliký záblesk a ani nejdokonalejší radar nedokáže najít nějaký významnější kus amerického vesmírného šrotu, jehož počáteční hmotnost odhadovali odborníci na celých dvanáct tun!“

Samozřejmě se to neobešlo bez tiché přítomnosti Mistra Aelliho. Zničení družic bylo plně v rukách Rusů, ale o úklid velkých kusů se postarala Gaia vedená Mistrem Aellim. Počet raket mi byl divný, ale Mistr Aelli mi vysvětlil, jak taková protidružicová zbraň funguje. Při rychlosti družic a stíhacích raket je rozdíl rychlostí dost velký, takže přímý zásah je prakticky vyloučen. Raketa proto vystřeluje z větší vzdálenosti výbušnou síť. Prostě menší nálože, spojené lanem s prostřední větší bombou. Alespoň jedno lano koliduje s částí družice, tím se přitáhnou i ostatní části chobotnice. Všechny nálože jsou magnetické, takže přilnou k družici a pak hromadně explodují. Čím víc sítí, tím víc výbušniny se dostane k družici. Své dodá i to, že exploze není v jediném místě.

Za takových podmínek by bylo pokračování soudu již neúčinné. Hlavní viníci, přistižení při činu, již byli odsouzeni, takže si Rusko dovolilo udělat státnické gesto: Všichni řadoví členové výsadku dostali milost s doživotním zákazem vstupu na území Ruské federace. Jedinou výjimku znamenalo možnost navštívit jako civilista Moskvu a poklonit se soudruhu Leninovi v Mauzoleu. Nikdo ale neočekával, že by ji někdo využil...

Zcela jiná kapitola byli přeživší z křižníku USS Philippine Sea. Zbraňový důstojník dostal okamžitě azyl, o který žádal. Doktor a sestřičky, poté, co se dozvěděli o požadavku Američanů být beze svědků při jejich probuzení, se chvíli dohadovali jak mezi sebou, tak i se zástupcem Jegorova. Doktor, starý mládenec, když zjistil, že mu uznají všechny diplomy a absolvovanou praxi, požádal o azyl také. Dostal ho zároveň s pozicí nezařazeného lékaře v nemocnici, kde ležel a už tam pár lidí znal. Má půl roku čas, aby si vybral zařazení, kde bude chtít působit. Sestřičky měly rodiny, mládence a spousty kamarádů doma a chtěly se vrátit, což bylo logické. Ruská vláda na ně použila úmluvu o ztroskotání, čímž to měly vše placené. Doma je poté uvítali, jako by byli u lidožroutů. Holky jen vrtěly hlavami, na jaké bludy to doma věří a co vše doma neví o Rusku a vůbec o světě...

Křižník USS Philippine Sea ležel na ledu, kontaminovaná voda byla vyčištěna a přečerpána do Viselského zálivu. Gaia ledovou plošinu od krajů pomalu rozpouštěla, takže křižník trčel uprostřed ledového kruhu o poloměru 100 metrů.

Stavební práce, slíbené Polsku, se pomalu rozbíhaly. Plánovalo se, že zemina, vytěžená při stavbě se použije částečně na hraniční hráz, ale hlavně na obklopení USS Philippine Sea zemí. Po náležitém čase, až si zemina sedne a odleží, postaví se okolo křižníku ochranný kontejnment jako u atomových reaktorů. Když už se Rusům dostala do ruky moderní americká bitevní loď, byli by blázni, kdyby ji vraceli, navíc po tom všem, co se událo. Výzkum bude trval dlouhé roky...

Američané odtáhli z Baltu s nepořízenou a s obrovskou ostudou. Ještě však nebyli dostatečně civilizovaní, stále se vrtali do věcí ve světě, stále měli základny na mnoha místech zeměkoule. A stále si mysleli, že jsou výjimeční. Alespoň většina. Naplno to ukázaly následující události.

Na jihu USA leží v lecčem výjimečný stát Texas. Například jako jediný stát vstoupil do Unie dobrovolně, na základě smlouvy z roku 1846 mezi Unií/USA a Texasem. Na základě této smlouvy může mimo jiné věšet svoji vlajku na stejné výškové úrovni se státní vlajkou USA. Texas má jen několik přirozených jezer, ale Texasané postavili asi 100 vodních nádrží. Hospodářství Texasu je jedním z nejrychleji rostoucích v celých Spojených státech. Ekonomika státu, měřena objemem vytvořeného HDP, je patnáctá největší ekonomika světa.

Hojně rozšířený je Texaský separatismus. Separatisté mají pádné argumenty pro svoje tendence k vystoupení Texasu z USA. Tím prvním jsou samozřejmě peníze. Říkají: Co je nám platná výkonná ekonomika, když nám zisk sebere federální vláda a z našich daní podporuje plážové povaleče v Kalifornii? Mají samozřejmě pravdu. Další argument je historický. V přístupové smlouvě je zapsána možnost nechat území rozpadnout na čtyři části, které mohou být samostatně připojeny k Unii. Všichni právníci v Texasu se shodují ve výkladu, že to znamená možnost odchodu Texasu z Unie. Jeden takový pokus o samostatnost vyústil v soudní přelíčení. V procesu z roku 1869 Texas versus White se soudní senát vypořádal s právem Texasu na odtržení poznámkou, že svým připojením k Unii vstoupil stát Texas do nerozborného, nezrušitelného svazku, bez ohledu na to, co umožňuje přístupová smlouva. K tomu dodávají novodobí separatisté, že USA mají plnou hubu práva států na sebeurčení, ale jen pokud se to týká jiných než vlastních.

Americká federální vláda potřebovala po ukázce ruských protidružicových zbraní inovovat vojenské vybavení. Zvedla proto federální daně. A od koho je možno vybrat více než od těch bohatších? Separatisté zareagovali jako býk na rudou muletu. Prakticky přes noc vznikla iniciativa nazvaná No money for space troops!. Jejím ústředním motem bylo, že pokud vláda chce peníze na vojáky, ať si půjčí v bance a neokrádá své občany. Během pár dní získala všeobecnou podporu. Její ikonou se stala mladá matka se čtyřmi dětmi žijící z vdovského důchodu, občasné brigády a z podpory od státu. Její příběh byl prostinký: Sama z neúplné rodiny, vychovávala ji matka, hluboce věřící v Boha. Po střední se zamilovala, jemu se také líbila. A co hlavní, líbila se i jeho rodičům. Vzali se, měli se docela dobře. Pak umřela její matka, tajila rakovinu dělohy tak dlouho, až měla metastázy v celém těle. Zdědili po ní byt, doposud žili v podkroví u jeho rodičů. Zařídili si byt, trochu cestovali, ona měla touhu vidět Grand kaňon. Pak přišly děti, nejdřív holčička, pak dvojčata, dva kluci, naprosto rozdílní podobou. Čtvrté bylo trochu nechtěné, selhala antikoncepce. Pak se jeho rodiče potřebovali dostat na letiště, dopřáli si dovolenou v České republice. Děda byl původem Čech a dokud žil, básnil o krásách vlasti. Jejich staré auto odmítlo naskočit, tak se jako správný syn nabídl, že je tam doveze. Na dálnici k letišti je smetl kamion se surovinami pro výrobu hnojiv - chlorečnan a dusičnan draselný. Explodovala mu pneumatika. Smůla byla, že naboural cisternu, vezoucí letecké palivo. To se vzňalo a díky vydatné porci kyslíku, které se teplem uvolňovalo z hnojiva, byl žár byl takový, že se roztavila i svodidla. Pohřbít nebylo co. Pojišťovna vyplatila pojistky, ona je umístila do státní banky a nechala si měsíčně posílat rentu. Měla to vypočítáno skoro na měsíce... A do toho se nacpe federální vláda a mladé vdově hrozí, že přijde o podpory, tím pádem o byt, majetek a tak dále až do hořkého konce, kdy děti skončí v ústavu a ona na ulici jako prostitutka.

Během týdne měla iniciativa celonárodní podporu a guvernér státu Texas dostal pověření od různých občanských i politických organizací rozjet akci odchodu Texasu z unie. On sám nebyl proti a tak se do toho vrhl s vervou. Jako první sestavil štáb poradců, od právníků až po knihovníky. Udál se při tom jev naprosto nevídaný - většina právníků odmítla honorář s tím, že pracují pro vlastní dobro. Štáb se vrhl do práce, právníci přemýšleli, co s precedentem z roku 1869, který Nejvyšší soud určitě připomene.

Angloamerický právní systém totiž přikládá v obecnému právu váhu precedentu na základě toho, že by přece nebylo spravedlivé nakládat při různých příležitostech s obdobnými fakty různě. Soubor precedentů se v angličtině nazývá common law a je závazný pro budoucí rozhodnutí. V případech, kdy se účastníci sporu nedohodnou na právní kvalifikaci, bude se soud řídit posledním precedenčním rozhodnutím příslušného soudu. Pokud již byl podobný spor rozřešen v minulosti, je soud povinen následovat logiku předchozího rozhodnutí.

Knihovníci se vrhli do depozitářů a hledali každou zmínku o podobných případech. Sekretářky vařily kvanta kávy a vše se pomalu rozbíhalo. To se ovšem federální vládě ve Washingtonu nelíbilo a jala se Texasu házet ani ne klacky jako balvany pod nohy. Samozřejmě, že hned na začátku vytáhl ten největší kalibr - precedentní rozhodnutí soudu z roku 1869.

Texas kontroval tím, že soud zcela ignoroval onu část přístupové smlouvy, která pojednává o možnosti odchodu z Unie, takže rozsudek je vadný a nemůže být proto brán jako precedent.

Washington: Rozsudek vadný není, svým připojením k Unii vstoupil stát Texas do nerozborného, nezrušitelného svazku.

Texas: Stát Texas nemohl svým připojením k Unii vstoupit do nerozborného, nezrušitelného svazku, v tom případě by ve smlouvě nemohla být klauzule o rozdělitelnosti státu Texas na několik nezávislých oblastí. Pokud tam klauzule je a není a ani nebylo ji možnost uskutečnit, pak je smlouva již od počátku neplatná a stát Texas nikdy nepřistoupil k Unii.

W: Unie je nedělitelná. To je poslední stanovisko.

T: To uvidíme před Nejvyšším soudem.

W: Ten musí soudit podle precedentu.

T: Nemusí, neboť precedent vytvořil soud nižší instance, v tom případe je to jen doporučení.

W: Precedent je základem našeho práva, to skutečně chcete zlikvidovat?

T: Nic nechceme likvidovat, chceme se pouze domoci toho, na co máme právo.

W: Právo na opuštění Unie nemáte, Unie je nerozborná.

T: My také máme precedent, který ale podporuje naši myšlenku.

W: Žádný takový neexistuje, smiřte se s tím.

T: Náš precedent se nazývá Republika Kosovo. Vznikla odtržením od Srbska a uznala ji řada států, mimo jiné i USA. To vše v rámci Práva národů na sebeurčení. Hlavním zastáncem této myšlenky byly Spojené státy americké a americký prezident Woodrow Wilson, který ji jako součást svých Čtrnácti bodů prosazoval při jednáních o Versailleské smlouvě. Toto právo budeme nyní aplikovat na Texas. On už se někdo najde, kdo samostatnou Republiku Texas uzná...

Samozřejmě jsme s napětím sledovali další krizi USA. Sledovali jsme ji v pohodlí rekreačního světa Eden003, neboť dvojici děda Ferdinand a paní Jiřina se podařil husarský kousek, nad kterým kroutili hlavou všichni odborníci v Impériu. Dokonce sám nejvyšší šéf Imperiální vědecké rady se dal slyšet, že pokud pan Ferdinand bude chtít, milerád mu svoje místu přepustí. O co šlo? Že jdou mezi branami posílat krátké textové vzkazy, to už se vědělo dávno. Děda s Jiřinkou bádali, jak tuto možnost pořádně využít. Došli na možnost napojit se na komunikační linku mezi zdejší klávesnicí a vzdálenou obrazovkou. Tím způsobem se daly posílat datové pakety takovým způsobem, že se na vzdálené obrazovce střídaly velikou rychlostí. K tomu sestrojili snímač obrazovky, který obrazová data převáděl do srozumitelného kódu. Pak došli na to, jak přepnout obrazovku ze znakového do grafického módu, čímž se přenosový kanál velice rozšířil. Sice musel být na každé straně počítačový kodér a dekodér, ale při posledních pokusech se v ucházející kvalitě přenášelo deset kompletních videosignálů.

S tím, že by se guvernérovi zjevil sám Mistr Aelli, nikdo nepočítal. Guvernérova reakce by mohla být odmítavá, byl to přece jen politik USA, byť nyní v opozici. Pro upozornění na to, co se na Texas chystá ve Washingtonu, jsme použili fingovaný hovor z mobilního telefonu jednoho z Texaských kongresmanů. Sám kongresman o tom neměl ani tušení, protože jeho číslo bylo zablokováno, stejně jako čísla všech ostatních texaských senátorů i kongresmanů. Takže Texaského guvernéra zburcoval o půl jedné v noci neodbytně řinčící mobil. Mobil ukazoval jméno Kongr. Ted. Co může chtít Ted teď v noci?

„Dobrý večer, copak? Hoří?“

„Ahoj, zatím ne, ale možná bude. Pořádně poslouchej. Zasedal branně-bezpečnostní výbor Kongresu, téma - Texas. Padlo několik návrhů, všechny je říkat nebudu, není čas, jdou po mě. Dávej si velký pozor na neohlášené charterové lety, mohli by ti tam poslat rotu mariňáků v Boeningu 777. Ti by obsadili letiště u Austinu, vzápětí by tam přistávala vojenská nákladní letadla s těžkou technikou. Sakra, už jsou tady, polož to, já budu dělat, že jsem se tě nedovolal...“

Z telefonu bylo slyšet vzdálené zapraskání dveří, hrubé výkřiky, cvaknutí a ticho. Guvernér stál strnule uprostřed ložnice a jen si mumlal:

„To by si snad nedovolili!“

Vyrušila ho manželka z postele:

„Co se děje? Tváříš se jako bys viděl smrt!“

„Nebudeš tomu věřit, ale Washington se nás chystá vojensky obsadit! Prosím tě, obvolej zbytek vlády, já klušu zburcovat domobranu a milice. Sejdeme se ve vládní budově.“

Po probdělé noci plné plánování přišla zpráva z letiště. Přihlásil se transferový let z Washingtonu. Letadlo plné seniorů mělo původně namířeno do New Orleans, kde však nyní hrozí hurikán. Austin v Texasu je další řešení. Budou na místě okolo desáté dopolední. Guvernér nebyl jediný ze štábu, kterému se to zdálo podivné. Všichni znali svéhlavé staré lidi, kteří by trvali na původní trase, i kdyby hrom bil a trakaře padaly. Bylo dobře, že byli předem varováni. Guvernér se pokoušel dovolat ráno Tedovi, obdržel však jen strojové hlášení o zrušeném čísle. Měli teď celé čtyři hodiny na vypracování a provedení plánu.

Pět minut po desáté se ozval seniorský charterový let. Odpověděl mu nervózní vystresovaný letecký dispečer, mimo jiné vykonávající tutéž funkci v jednotkách domobrany:

„Omlouváme se, ale nepřijímáme. Máme tady krizovou situaci, nějaké bomby na letišti. Něco už bouchlo. Otočte letadlo na jiné letiště.“

To ti nahoře nemohli, proto se ihned ozvali zpět:

„Na dolet na jiné letiště nemáme palivo, musíme přistát tady a vcelku rychle.“

Dispečer je chvilku nechal škvařit se ve vlastní šťávě, pak se ohlásil:

„Omlouvám se za zdržení, musel jsem to projednat se správou letiště. Takže, máte svolení přistát na dráhu 17L, ale až za druhou spojkou, což je dost daleko od letištní budovy. Mimo jiné je začátek dráhy zablokován havarovanou Cesnou. Pak odrolujte až na konec, tam na vás bude někdo čekat. Až se situace uklidní, dáme vědět. Budete potřebovat servis? Palivo, vodu, jídlo?“

„Děkujeme, nebudeme potřebovat nic. Nashle dole!“

Tento konec dráhy by vybrán výborně. Široko daleko nikde nic, z jedné strany bažina, z druhé strany rozvodněný Cibulový potok, sem tam do vzdálenosti 150 metrů lesík, který skýtal tolik úkrytů...

Dvojice armádních pilotů nastavila navigační programy, ale stále řídili letadlo sami. Už jen chvilka a budou na zemi. Pak se uvidí, jestli udělají výsadek tam, nebo to letadlo jen otočí a bez okolků zamíří blíž k letištní budově. Naštěstí byla nádherná viditelnost, poněkud rušená sloupem černého kouře stoupajícího z letištní budovy. Netušili, že hoří jen několik pneumatik v železném kontejneru. Z kabiny je skutečně vidět i Cesna ležící na východní dráze přímo na břiše. Blíží se ke druhé spojce, naštěstí je dráha dost dlouhá a přehledná. Ukázkově dosedají na dráhu, kola zakvílejí, i když jsou elektricky předtáčená. Velký Boeing se šine ke konci dráhy, kde čekají dvě hasičská auta, jeden džíp a osobák. Piloti se otáčejí na šéfa akce, ten jim ukazuje Zastavte. Boeing stojí, když v tom se hasičská auta pohnou, každé vyrazí k jednomu konci křídla. Tam zastaví a začnou na letadlo stříkat proudy pěny. Během pár desítek vteřin je letadlo oslepené, takže jen piloti kusem průhledu vidí z lesíka vyjíždět obrněné transportéry a tanky. Také zaregistrují dva televizní přenosové vozy. S tím, že budou v televizním vysílání, rozhodně nepočítali. Opět se obracejí na velitele, ten se jen šklebí a přejíždí si ukazovákem napříč krku. Pak se chápe mikrofonu vnitřního okruhu a velí vojákům nachystaným na výsadek:

„Zajistit a odložit zbraně. Ruším pohotovost, padli jsme do pasti. Sedíme tady oslepeni jako kachna na rybníce. Dnes jsme na straně poražených.“

Přímý přenos zneškodnění jednotky mariňáků vydávajících se za zájezd seniorů vzbudil veliký ohlas nejen v USA, ale na celém světě. Dalo se předvídat, že společnosti, provozující charterové lety, takovou nepříjemnou reklamu neskousnou. Ty nejvýznamnější se spojily a okamžitě podaly trestní oznámení za zneužití dobrého jména. Částka za tuto újmu začínala na stovkách miliónů dolarů. Jedna excelentní advokátská společnost začala nabízet charterovým společnostem ze zahraničí levné zastupování u soudů v USA a přilákala docela dost zákazníků. Také letiště začínala přijímat charterové laty s podezřením, ty musely vždy přistát v zastrčeném koutě letiště a k odbavení byly propuštěny po důkladném prozkoumání letadla.

V této situaci dal Texas veřejně vládě USA nůž na krk: Buď uzná právo Texasu na opuštění unie jako základ pro další jednání, nebo Texas vyhlásí samostatnost jednostranně a zároveň požádá o podporu kohokoliv, kdo by jí mohl a chtěl poskytnout. Státní představitelé Texasu mají trpělivosti dost, ale ne na delší dobu než řekněme tři dny. Jen tak mezi řečí se delegovaný vyjednavač zmínil o více neoficiálních návrzích o podpoře samostatnosti Texasu. Jednalo se jednak o ryze asijský stát, v dalším případě o euroasijský.

Federální vláda váhavě souhlasila s anulováním precedenčního rozhodnutí soudu z roku 1869 a navrhla další tajné jednání ve Washingtonu, tentokráte přímo s guvernérem. Z takto definovaného pozvání čišela faleš na sto honů. Guvernér veřejně prohlásil, že jen idiot leze do pasti a navrhl federální vládě jednání zástupců obou stran na nějakém neutrálním místě. Jako ideální by se mu jevila Kuba, je to blízko a nikdo tam nemá přátele. Pouze by to muselo být dost daleko od základny USA na Quantanamu. Vládci Kuby by jen uvítali takové zviditelnění se a určitě by poskytli vhodné prostory.

Návrh vyvolal ostrou odmítavou reakci Washingtonu. Vypadalo to, že celá vláda dostala jen při tom pomyšlení kopřivku s panickým záchvatem.

Osudová konference

Konference s příznačným názvem Texaský osud se nakonec konala v městě jménem Brno, což je druhé největší město v České republice. Má asi 400 tisíc obyvatel, což je proti druhému městu v Texasu pouhá hrstka, jelikož v San Antoniu žije jeden milion 300 tisíc lidí. Mezi poradci obou stran byli potomci hrdých Moravanů, kteří emigrovali po bitvě na Bílé hoře. Oba se nějakou náhodou potkali na úplně jiné akci. Bratrsky se přiopili, načež zjistili, že jejich rodiny bydlely prakticky vedle sebe právě v městě Brně. Nakonec to dopadlo tak, že prosadili město Brno jako jednací místo. Přímo v Brně i v okolí je dostatek vhodných lokalit. Federální vládě je to vcelku jedno, Česká republika je v NATO, stačí písknout a...

Poradce druhé strany si vzal guvernéra stranou a vysvětlil mu hlavní důvod, proč zrovna Brno. Prakticky na předměstí je vesnička Vranov, kde mají kosmičtí cizinci základnu chráněnou tak dokonale, že s ní nic nezmohla ani atomová bomba, která tím odstartovala ten zmatek s americkým křižníkem ztroskotaným v Rusku. Jo, a cizinci tam bydlí spolu s místními, takže to žádný příšery nejsou. Také rádi pomáhají slabším, takže by stačilo hlasitěji písknout a...

Přímo místo konference muselo splňovat řadu často protichůdných požadavků, takže nakonec zbyly dva hotely - hotel Myslivna v lesoparku kousek nad Brněnským výstavištěm a hotel Atlantis u přehrady. Vyhrál hotel Atlantis, z bezpečnostních důvodů je lepší, je-li objekt obklopený přehlednými loukami než nepřehledným lesem. Navíc bylo vědecky i empiricky dokázáno, že u větších vodních ploch je stálejší klima.

Zbývalo doladit pár posledních maličkostí, jako rezervaci celého hotelu, přepravu personálu, bezpečnostních služeb a stovky dalších. I termín se podařilo dohodnout tak, aby s ničím očekávaným nekolidoval. S neočekávanými událostmi se nedalo dělat nic...

Příjezd do České republiky se podařilo docela dobře utajit, hlavně před novináři. Jak jeden z členů Texaské delegace vtipně poznamenal, dobře je popsal fiktivní český všeuměl Jára da Cimrman - jsou otravní, všude vlezou a strašně rychle se množí. Pobavily se obě delegace. To bylo navečer v den příjezdu, pořádal se seznamovací raut v grillparku na zahradě hotelu. Všichni si užívali volna, zítra začne tvrdé vyjednávání. O výsledku nikdo nepochyboval, Texas měl v rukách hodně trumfů. Teď se jednalo o to, za jakých podmínek to bude.

Personál hotelu byl vstřícný, dokázal hosty vždy něčím překvapit. To samozřejmě po dohodě s bezpečnostní službou, ta měla poslední slovo. Ale i ona byla překvapená vysokou úrovní služeb a dávala to všemožně najevo. Možná to bylo tím, jak řekl ředitel hotelu šéfovi bezpečnosti, že si lidé ze vzdálenějších lokací stále pletou Česko a Čečnu, pro ně to zní v angličtině téměř stejně. Na rozdíl od asijské barbarské Čečny je Česko vyspělým evropským státem. Přesně jak zamýšlel, instruoval šéf bezpečnosti v tom duchu i své muže, takže byli všichni spokojeni.

Po třech dnech dosáhlo jednání základní premisy a delegace si mohly udělat volný den. V nabídce bylo několik možností výletů po okolí Brna, největší zájem však byl o jeden speciální. Kousek od hotelu se nacházelo sportovní letiště, využívané Aeroklubem Medlánky. To v tomto roce slavilo výročí provozu a dělalo vše pro propagaci. Hlavní činností bylo bezmotorové létání, měli dokonce několik historických kluzáků. Jelikož se o guvernérovi vědělo, že je fanda do letectví a v mládí dokonce na kluzácích létal, bylo vše domluveno tak, že stačilo večer po jednání zvednout telefon a potvrdit objednávku. Jak se dodatečně zjistilo, fandů bezmotorového létání bylo v delegacích více, takže se objednávka ještě rozšířila o občerstvení v tamější restauraci U křivé vrtule. Den se vydařil, bylo velice krásné počasí, fandové létání se proletěli v dvousedadlových kluzácích, z bezpečnostních důvodů s doprovodem zkušeného pilota. Jako třešničku na dortu svezli guvernéra historickým kluzákem LF-109 Pionýr z roku 1952. Z vyrobených 455 kusů zbyly dva, které stále létají.

Osvěženi na těle i na duchu, pokračovalo další jednání. Drobným zádrhelem se ukázal být požadavek Texasu na vrácení zlatých rezerv, které jsou nyní spravovány Americkou Centrální bankou a jsou uložen ve Fort Knoxu. Vládní delegaci se podařilo odložit rozhodování o zlatě do doby, až bude mít Texas vhodně zabezpečené skladovací prostory pro jejich zlatý poklad.

Jednání spěla k závěru, když se novináři konečně dozvěděli, jaké hosty to Brno hostí. Jelikož redakce většiny médií jsou až v Praze, hlavní otázky na pozdější tiskové konferenci byly: »Proč se jednání nevedla v Praze?« a »Proč nám nikdo nedal vědět?« Odpověď zněla jednoduše: V Praze by se to novináři dozvěděli ihned, víte, jaký tady byl do tohoto okamžiku krásný klid?

Ptal se potom šéf ochranky ředitele hotelu, se kterým se již spřátelil, proč ti novináři tak vyváděli. Ředitel vysvětlil, že mezi Prahou a Brnem existuje dávná řevnivost. Pražáci říkají, že jako hlavní město jsou nejdůležitější a proto musí mít vše a hned. Brno se cítí opomíjeno, obyvatele říkají, že v Brně a okolí byla kdysi civilizovaná Velkomoravská říše, zatímco Pražáci ještě neslezli ze stromů. A dokreslil to známou anekdotou o pražském turistovi v Brně:

Chodí takhle pražský turista po Brně, vedro k zalknutí, a na Zelňáku uvidí kašnu Parnas. Nakloní se přes okraj, opláchne si tvář, hlavu a jelikož je voda báječně čistá a je vidět až na dno, dá si pár doušků. Najednou za sebou slyší:

„Kemo, neglgé to, chčijó do teho Morgoši!“

Ředitel musel povyprávět o brněnském hantecu, přeložit větu (Kamaráde, nepij to, Cigáni to používají jako záchod!) a pak mohl pokračovat:

Turista se otočí a pronese:

„Obávám se, že Vám nerozumím, já jsem z Prahy.“

Brňák se vlídně usměje a srozumitelně povídá:

„Tak z Prahy? Pij pomalu, je to studený!“

Bezpečák se od srdce zasmál, pak se chvilku zamyslel a prohlásil:

„To vůbec není ojedinělé. Znám řevnivost mezi Ottavou a Montrealem v Kanadě nebo mezi Anchorage a Fairbanksem na Aljašce.“

„U nás je to už tradičně Pardubice versus Hradec Králové. Obě města jsou skoro stejně velká, obě mají vysokou školu, obě jsou krajská města. Ale protože je skoro vidět z jednoho do druhého, taky soutěží, které je lepší...“

Tiskovou konferenci chtěly obě delegace uspořádat až ve Washingtonu, popřípadě v Austinu. Když ale viděly ty houfy natěšených novinářů, uvolily se prozradit alespoň něco. I tak to bude bomba. A jelikož si významné americké noviny udržují dopisovatele v různých místech světa, ti pražští už byli také na cestě do Brna. Dav novinářů tím rostl, byly obavy, kam vlezou. Někdo z personálu hotelu v legraci navrhl pavilón P Brněnského výstaviště. Po dodání informací pána pochválili a začali chystat monstrakci. Chvála bohu se nepořádal žádný veletrh a ani se nechystal. Ozvučení takového prostoru se zdálo být nemožným, ale Američané byli ujištěni, že nepředstavuje žádný problém. Již několikrát se tam konal hudební festival a v pohodě se prostor 200 x 80 metrů ozvučil.

Navzdory maximální kapacitě 12000 lidí to v den konference vypadalo, že se na mnohé nedostane. Byl to však jen zdání, dav se vsákl do pavilónu a ten nebyl ani nacpaný. Novináře doplnili senzacechtiví diváci.

Tiskovka začala netradičně. Na pódium vešel pohřebním krokem muž oblečený do smutečního, včetně žaketu a cylindru. Zaměřil se na něj bodový reflektor. Muž pohřebním hlasem prohlásil:

„Dámy a pánové, prosím, povstaňte k poctě.“

Obecenstvo se po sobě udiveně dívalo, ale poslechlo jako jeden muž, popřípadě žena. Muž pokračoval:

„Po krátké, ale úporné agónii zesnul v těchto dnech již dlouze žijící stát Texas. Využil zvláštního bodu v jeho přístupové smlouvě a rozpadl se na čtyři samostatné oblasti, které vypadly i z unijního svazku. Věnovali jsme velkou péči nástupnickým oblastem s cílem přivést zbloudilé ovečky do unijního stádečka. Bohužel se to nepodařilo, naopak, tyto státečky se ještě více semkly k sobě, jako by se nás bály. Dokázaly se domluvit mezi sebou, spojily svá území a obyvatelstva a založily tím nový stát, který je, po vzoru oněch státečků, taktéž nezávislý na unii. Už si můžete sednout, nyní budeme mluvit o zrození.“

Smutečně oděný řečník odcházel, při tom se minul s mužem oblečeným v bílém obleku, s bílým cylindrem s květem za zlatou stužkou. Bodový reflektor přeskočil na něj.

„Ano, nyní budeme mluvit o zrození. Jak pronesl kolega přede mnou, stát Texas jako člen Spojených států Amerických je mrtev. Na jeho základech povstal stát nový, samostatný a suverénní. Stát, kterému historie přidělila jméno, které bude tento stát používat i nadále. Prosím, přivítejte povstáním suverénní stát Texaská republika!“

Jako na špagátku lidé povstali a vstoje aplaudovali. Na pódium mezitím pomocníci přinesli stoly a židle, na které si posedaly zástupci obou delegací, jedna s předsedou v černém, druhá s předsedou v bílém. Až nyní v normálním světle poznali bíle oblečeného bývalého guvernéra státu Texas. Kdo taky jiný by to mohl být, že...

Nastalo tříhodinové martyrium všetečných otázek, křičících reportérů i frustrovaně ječících reportérek. Ke konci už většina osazenstva, ať již za pódiem nebo před ním, jen sípala. Padla poslední otázka, poslední odpověď. Oba předsedové vstali, potřásli si rukama a v doprovodu svých delegací odešli vzájemně opačným směrem. Symbolika byla jasná - ode dneška jdeme samostatnými cestami.

Sice stále nebylo vyřešeno mnoho nejasností, ale to počká na další jednání. Důležité bylo, že dosáhli cíle, vystoupení z Unie a vyhlášení samostatnosti Texaské republiky. Jak trefně poznamenal ředitel hotelu ke svému příteli, šéfovi bezpečáků:

„Vida, šlo to i bez násilí. Nějak takhle se od nás odtrhlo Slovensko. Buďme rádi, že to nedopadlo jako v Jugoslávii, tam není klid dodnes. Každopádně to bylo fajn. A my jsme také domluveni, příští rok tě čekám i s celou rodinou.“

Jak se říká - příklady táhnou. Ozvalo se několik dalších zájemců o vymanění se z područí USA. Jako první tak učinil jediný ostrovní stát USA - Havaj. Ten měl také zajímavou historii připojení k USA. V roce 1890 nastoupila na trůn sestra předchozího vládce Liliuokalani. V témže roce zrušily USA clo na cukr všem státům, což přivodilo Havaji, která dříve měla monopol, a především zdejším plantážníkům, ekonomické potíže. Havajská liga vedená plantážníky poté žádala USA o intervenci za účelem svržení královny Liliuokalani. V roce 1892 na území Havaje vstoupily americké jednotky. V lednu 1893 se Liliuokalani vzdala trůnu po dobytí jejího paláce. Havajská liga vyhlásila revoluční Havajskou republiku a požádala USA o anexi svého území. K anexi Havajské republiky došlo v roce 1898 na základě Newlandsovy rezoluce, která byla druhým pokusem zlegalizovat anexi. Poté se začala ozývat Aljaška a vzápětí Haiti. To sice není přímo stát USA, nicméně úpí pod kanadou okupanta.

V letech 1822-1844 bylo Haiti republikou v čele s prezidentem Boyerem. V roce 1844 východní část ostrova vyhlásila samostatnou Dominikánskou republiku. V letech 1915-1934 okupovaly USA Haiti. V roce 1957 se po zmanipulovaných volbách dostal k moci François Duvalier známý také jako Papa Doc a nastolil diktaturu. USA si od jeho podpory slibovaly zastavení šíření komunismu v oblasti Karibiku. Výsledkem ale byla nejkrvavější diktatura na západní polokouli, totální rozpad hospodářství a absolutní nedodržování lidských práv. Po smrti Duvaliera v roce 1971 přešla prezidentská funkce na jeho devatenáctiletého syna Jean-Claude Duvaliera, zvaného Baby Doc. Ten byl v roce 1986 donucen utéci do exilu a sebou odnesl i velkou část haitského státního pokladu. V roce 1994 vyvrcholila nestabilita v zemi další intervencí Spojených států, která opět nastolila vládu Jean-Bertranda Aristidea zvoleného v prvních demokratických volbách v 1991. Další nepokoje v zemi proběhly v roce 2004. Od roku 2004 na Haiti působí stabilizační mise OSN, která je ovšem jen zástěrkou trvající okupace. Zdálo se, že Spojené státy budou mít na delší čas o zábavu postaráno.

Problémy nastaly na druhém břehu Atlantiku. Při prověrce radiolokačních zařízení na základně u ztroskotaného amerického křižníku narazili radisté na podivný signál. Jednak byl na exotické frekvenci, jednak tvar signálu nebyla čistá sinusoida. Chvíli se zobrazoval jako obdélníkový, chvíli jako pila či směs různých tvarů. Přivolaní radiolokační odborníci z námořní základny zjistili další podivnosti. Signál byl vysílán za švédského ostrova Gottland. Shodou okolností tam probíhalo cvičení spolupráce mezi švédskou armádou a NATO. Další shodou okolností byl namířen přesně na křižník. Informovali o tom všem velitele Jegorova. Ten si vše se zájmem vyslechl a když všichni odešli, obrátil se k terminálu, aby zavolat Mistra Aelliho. Aelli ho předběhl o vteřiny:

„Zdravím vás, veliteli,“ ozvalo se z terminálu zároveň s obrazem. „Podle natažené ruky jste mi chtěl volat, že? A kvůli Američanům a jejich křižníku. Já volám z téhož důvodu. Před šesti hodinami jsme zaznamenali podivný signál vysílaný na ten křižník. Asi něco spustil, podle sledování našimi senzory se křižník zachvívá sérií mikrootřesů. Frekvence i amplituda otřesů postupně roste, společný vrchol by měly dosáhnout za tři hodiny. Doporučuji odvolat posádku tábora u křižníku. Věci, které neodvezete do hodiny, nechte na místě. Hodlám obalit křižník malou bublinou silového pole, tak 200 metrů. O to víc vydrží. Mějte se, veliteli, já musím jít zařídit další věci.“

Ani Jegorov nelenil. Nechal vyhlásit poplach a nouzovou evakuaci tábora u křižníku. Byl rád za Aelliho varování, v posádce měl i syna. Spolu s ním se z uctivé vzdálenosti dívali, jak se obrys křižníku zavlnil a vzápětí byl křižník obalen mírně matnou polokoulí. Vzápětí křižník explodoval. Nikdo se už nedozví, čím to bylo způsobeno, jestli přerušením signálu, neodhadnutou délkou času do exploze či jinou příčinou. Možná to nemělo souvislost, ale přesně v ten samý okamžik vybuchla trojice amerických vojenských kamiónů na Gottlandu, hlídaných nikým menším než zelenými barety. Dle očitých svědků se kamiony jakoby smrskly, přitiskly se k sobě a na místo nich se objevil jedovatě zeleně zářící bod velikosti volejbalového míče. Když ten uhasl, na zemi nezbylo z vojenské techniky nic, pouze kruhové jezero lávy o průměru devadesáti metrů. Jak se zjistilo časem, jezero zářilo nejen viditelně, ale vysílalo pekelné dávky rychlých neutronů i jiného sajrajtu. Nakonec musel být ostrov evakuován a nařízena karanténní zóna do padesáti kilometrů od místa výbuchu. Aelli se později dušoval, že on s tím skutečně nemá co do činění. Švédové si naopak oddechli, že ten strategický ostrov už nikdo neobsadí, čehož se báli posledních sto let. To jim nebránilo požadovat po USA i NATO tučné odškodné.

Zatímco na Gottlandu zářil zelený míč, polokoule okolo křižníku vypadala jako hnisavý vřed. Na převalující se sinavě zelené chuchvalce střídané rudými šmouhami nebyl příjemný pohled. Navíc nikdo netušil, co to vlastně vybuchlo. Jegorov se synem proto urychleně odjeli na velitelství k terminálu, přes který se mohli spojit s Mistrem Aellim. Aelli už však čekal na ně:

„Přežili jste, výborně. Vypadá to, že nějaké bomby nebyly jen v muničních skladech, ale byly přímo zabudovány do kýlu do balastní zátěže. Zkuste se zeptat toho zbraňového důstojníka, kterému jste dali azyl, jestli o tom něco neví. Podle toho, co monitoruje Gaia, musela to být kombinace biologické a chemické zbraně. Nestačí, že se to prožralo trupem křižníku, ještě se to prožíralo půdou do hloubky. Naštěstí jsem zasáhl včas.“

Jegorov se jen ošil při pomyšlení na možné zamoření:

„Dokázal jste to přerušit nebo zneutralizovat?“

Aelli potřásl hlavou:

„Neměl jsem čas promýšlet nějaké sofistikované řešení. Prostě jsem nechal roztavit metrovou vrstvu skály v hloubce pěti metrů od povrchu. Kus od okraje silového pole jsem to nechal protavit až na povrch, takže vše tvoří nepropustnou mísu. Až to úplně vychladne, budeme moci uvažovat, co s tím dále. Mimochodem, ten biologický sajrajt se v té chemické směsi cítí jako doma. Člověk by řekl, že v tom nic nepřežije...“

Aelli byl přerušen řinčením speciálního telefonu, což znamenalo přímou linku z Kremlu. Jegorov zvedl sluchátko, ohlásil se a pak už jen poslouchal brebentění ze sluchátka. Pak ten hlas přerušil:

„Stop, zastavte. Tak to nebylo. Žádné nepovolené pokusy se na vraku neděly, to není pravda. A pokud to tvrdí Američané, my máme pro změnu podezření, že ten křižník odpálili dálkově oni. Máme protokoly měření... Spolupracuji s ...vámi doporučenými přáteli, mají stejné, ne-li podrobnější informace. Cože? Mám na ně přímé spojení, i teď... Ano, pane generále, je to ten zelený s více rukama. Něco jsme zjistili sami a on to potvrdil. Také provedl příslušná karanténní opatření k zamezení rozšíření katastrofy. Dobře. Ano. Bohužel, teď tady musím vyřešit jejich zákeřný útok. Tak na shledanou.“

Jegorov si otřel pot z čela a obrátil se k Aellimu:

„Spojené státy právě obvinily Ruskou federaci, že jsme prováděli na křižníku nějaké divné pokusy, čímž jsme spustili autodestrukci. A že to znamená, že jsme úmyslně vypustili do světa prozatím jen laboratorně otestovanou bojovou látku. Navíc jsme prý těmito pokusy zlikvidovali kontrolní stanici, umístěnou na švédském ostrově Gottlandu. A vyhrožují odvetným úderem, pokud se ta látka rozšíří do zemí, které jsou členové NATO či jejich přátelé. Dost se bojím, že si někam něco šoupnou oni... Dokázal byste jim v tom zabránit?“

Aelli se zamyslel, ale než stačil cokoliv říct, Jegorov pokračoval:

„Nebo, ještě lépe... Vy prý dokážete přehlušit televizní vysílání svým signálem. Navrhuji zkusit toto: Několik kamer zaměřených na silové pole u křižníku. Přímé vysílání vašimi prostředky. Živé vstupy přímo u těch kamer, nejlépe pracovníci americké ambasády, s tím bychom si už poradili sami ve spolupráci s Moskvou. A pokud se někde něco objeví, my máme dokumentaci, že to od nás není. Sice budou Američané ječet, ale už jim skoro nikdo nevěří. Co vy na to?“

Málokdo viděl Aelliho se srdečně smát, Jegorov byl toho nyní svědkem:

„Já vás budu muset seznámit s tou českou partou, vy si padnete do oka. Samozřejmě, tohle má naši plnou podporu. Jak rychle dokážete umístit kamery?“

Následující naše televizní vysílání začalo opět netradičně. Znělka zůstala stejná, Jindřiška jako jindy pozdravila diváky a omluvila se za náš vpád do soukromí, načež následoval záznam projevu amerického vyslance v Radě bezpečnosti OSN:

„Obviňuji tímto Ruskou federaci z ohrožení světového míru. Svými neobratnými pokusy získat z našeho křižníku vyspělé technologie spustili výzkumníci zatím jen laboratorně zkoušenou technologii autodestrukce. Tato neměla být nikdy spuštěna, při této plavbě mělo jít jen o zatěžkávací zkoušky předvýrobního prototypu!“

Vyslanec hovořil velice zaníceně, zrudlý ve tváři, s rozmáchlými gesty. Po chvíli začal připomínat jednoho dávného politika známého svými vášnivými projevy. Abychom lidi ujistili, že se nepletou, udělali jsme prostřih na známý Hitlerův projev. Tytéž výkřiky, tytéž gesta. Panu vyslanci chyběla jen uniforma a knírek. Po videu pokračoval Jindřiška ve vysvětlování:

„Několik hodin před výbuchem křižníku jsme zaznamenali na jedné velmi vysoké frekvenci signál s podivným průběhem. Mířil ze švédského ostrova Gottland přímo na ztroskotaný křižník. Na ostrově tou dobou probíhalo, zajisté čirou náhodou, společné cvičení švédské armády a NATO. Několik amerických vojenských nákladních vozidel parkovalo u východního pobřeží ostrova. Na tom by nebylo nic zvláštního, kdyby to celé nehlídal početný oddíl Zelených baretů. Další zvláštností byl pancéřovaný vůz, ze kterého vyzařovalo radioaktivní záření. Náš předpoklad je, že Američané použili nějakou dostatečně neprozkoumanou technologii jako zdroj energie pro jejich vysílací zařízení pro ten podivný paprsek. Právě on byl příčinou exploze křižníku. Po šest hodin působil paprsek na loď, ta se začala, neznatelně pro lidské smysly, zachvívat. Senzory nás upozornily na zvyšující se frekvenci a sílu otřesů. Stačili jsme varovat ruskou posádku v táboře u křižníku. Evakuace ještě probíhala, když křižník explodoval. Díky naší technologii se podařilo vybuchující křižník obalit ochranným polem a zabránit tím velkoplošnému zamoření jedovatými a agresívními látkami. Pak jsme museli odizolovat loď zespodu, neboť se agresívní látky začaly propalovat zeminou. Nyní je tedy křižník shora obalen ochranným polem a zespodu přetavenou zeminou, připomínající v tomto keramickou mísu. Nehrozí žádný únik. Máme však obavy z podrazu ze strany americké armády. Jak jinak si vysvětlit slova pana vyslance o preventivním útoku, pokud dojde k zamoření nějakého státu NATO nebo i jen státu přátelského? Nebylo by to poprvé, kdyby vojáci pomohli náhodě.“

Nebylo těžké představit si pamětníky, jak přikyvují. Událostí byla dlouhá řada. Abychom nechodili daleko: Německou operaci Himmler, přepadení vysílačky v Gliwicích, provedla 31. srpna 1939 speciální skupina příslušníků SS převlečených do polských uniforem. Poté útočníci vysílali výzvu v polštině k boji proti Němcům. Na místě přepadení zanechali těla zastřelených vězňů z koncentračního tábora Dachau, převlečená do polských uniforem. Tím vlastně začala druhá světová válka.

„Omlouváme se předem všem dotčeným, ale podrazácké metody USA nás donutily k následujícímu kroku: Okolo místa katastrofy je rozmístěno několik televizních kamer. Signál z těchto kamer bude naše stanice v reálném čase vysílat. Zároveň jsme zřídili polní studio, ze kterého budeme vysílat doplňující informace, taktéž v reálném čase. Na zítřek je pozván vojenský přidělenec velvyslanectví USA v Moskvě, který je čirou náhodou ubytován v hotelu v Kaliningradu. Doufáme, že pozvání přijme... Víme, že přehlušujeme televizní vysílání na většině Evropy, stěžovat si ale můžete Američanům. Ostatně, nebude to poprvé, co bude za výstřelky Američanů trpět někdo jiný.“

Reakce Spojených států však byla naprosto překvapující. Aniž by se zmínily o teorii o možném podvrhu jedovaté látky, nabídly řešení této prekérní situace. Jelikož onu kombinaci biologicko - chemické bojové látky vyvinula Americká vojenská laboratoř na Plum Islandu, nabídly USA možnost zapůjčení celé laboratoře Rusku. Vypadalo to lákavě, ale bylo v tom několik háčků. Jedním z nich bylo postavení provizorní základny u ztroskotané lodi, pronájem kusu území, na kterém bude základna stát, volný přístup amerických vojenských sil a podobně. To se samozřejmě Rusům nelíbilo, vždyť by si tím pustili Američany k sobě domů... Ruská strana Američanům odpověděla, že vítají jejich překvapivou nabídku, ale musí ji pořádně zvážit. Odpoví proto do týdne.

K večeru dostal velitel Jegorov depeši z Kremlu, která ho naplnila údivem. Podle ní se měl sbalit a v doprovodu jednoho radisty šifranta se dostavit do Moskvy. Měl přitom povoleno použít jakýchkoliv dopravních prostředků, ale ať je tam rychle. Nikdo nepochyboval, jakého radistu si Jegorov vybere. Velitel chtěl z moci úřední zabavit na dráze stojící nachystaný postarší, ale plně funkční LearJet 45XR. V něm mělo letět několik civilních i vojenských odborníků do Voroněže. Operativně však přehodnotili priority a nabídli Jegorovovi, že poletí přes Moskvu. Tak se i stalo. Po přistání u terminálu pro vládní a prezidentské lety Vnukovo 2 přeběhl Jegorov se synem pár metrů do čekajícího vrtulníku, který okamžitě vzlétl. Mimo dvou pilotů a jednoho zachmuřeného muže v obleku letěli sami. Na muže se obrátil Jegorov starší:

„Smím vědět, kam letíme?“

Muž se přestal mračit, dokonce se usmál a prohlásil:

„Velice rád bych vám pomohl, bohužel to nevím. Mě přivezli pár minut před vámi. Právě jsem se chtěl zeptat já vás na totéž. Vypadá to na nějakou armádní akci.“

Muž se opět zachmuřil:

„A to mě v laboratoři čeká tolik práce! Asistenti se budou flákat, studenti se budou flákat, půlka pokusů skončí v hajzlu...“

Jegorov se ho snažil utěšit:

„Třeba nebude tak zle. Mimochodem, já jsem Jegorov, velitel námořní a letecké základny v Kaliningradské exklávě. Vy jste...?“

Muž se zatvářil rozpačitě:

„Já jsem bláznivý vědec, co nevytáhne paty z laboratoře, mimo případů, kdy jde učit. Petr Nikolajevič Lomonosov. Univerzita mi nepatří, je to shoda jmen. Bádám v hraničních oblastech biochemie. Občas nuda, občas vzrušení z nějaké nenadálé možnosti. Vida, vypadá to, že jsme tady.“

Vrtulník se snášel na upravenou mýtinu v hustém lese. Klasická ruská dača. Tato navíc s bazénem a s nenápadnou ostrahou, pokud člověk věděl, kam se dívat. To Jegorov uměl, strávil nemálo nocí i jako strážný, i jako jejich instruktor.

Po přistání se otevřely dveře od dače, vyšel člověk, ve kterém Jegorov ke svému úžasu poznal bývalého amerického zbraňového důstojníka, který požádal o azyl. Ten je se širokým úsměvem a docela ucházejícně rusky pozval dál. S proslovem Ničemu se nedivte! zamířil do koupelny. K ní přiléhala nevelká komůrka, která vypadala jako odkladiště všeho možného. Ovšem po zavření dveří se začaly dít věci. Podlaha se zničeho nic pohnula směrem dolů. Původně dřevěné stěny rychle vystřídal beton a o kus níž dokonce pancíř. Nad hlavou se postupně zasouvaly přepážky přes šachtu. Drcnutí a stěna se proti vstupním dveřím odsunula stranou. V ocelovém rámu dveří stál voják. Vypjal se do pozoru a dunivým basem oznámil:

„Veliteli, po dobu mé služby se nic zvláštního nestalo, až na nějaké ztroskotání a padající družice!“

Velitel Jegorov vytřeštil oči:

„Borisi, co ty tady???“

Převrat

Život tropí hlouposti! myslel si později Jegorov. Člověk se žene přes tisíc kilometrů, pak ho přivítá bývalý americký voják, odvede ho do velkolepé podzemní pevnosti a tam ho přivítá spolužák z kadetky, věčný smolař a průšvihář. To už seděli s Borisem ve velitelské kanceláři, před imitací okna do zahrady bublal prastarý měděný samovar, v miskách na stole bylo prostřeno pro ruský čajový obřad - hrudky cukru, zavařenina, ovoce. Jegorovův syn Ivan seděl u stolu, usrkával lahodný nápoj a poslouchal vzpomínání dvou téměř nerozlučných kamarádů. O většině příhod neměl ani ponětí, kdyby otce neznal, bral by to jako vychloubání.

Zrovna vzpomínali na noční návštěvy sadu poblíž kadetky:

„Pamatuješ, Borisi, na ty sladký hrušky, co tam rostly?“

„Nojo, všichni na ně chodili, lezli přes všelijaké harampádí, protože první větev byla dost vysoko. Nikomu se nikdy nic nestalo, jen pode mnou prasklo prkno a já se propadl do psí boudy k starému Myškovi. Nevím, kdo se lekl víc, ale asi Myška. Nejdřív si pokojně spí, vzápětí na něm někdo sedí!“

Jegorov se zasmál:

„No, však to zavytí bylo slyšet až na kadetce! To jsi zrovna přišel o noční poplach.“

„Nepřišel. Když jsem potom přicházel ke kadetce, potkal jsem Serjožku, který vlekl kulhajícího Joséfka. Pomáhal jsem mu, při tom jsme prošli branou, jako by se nechumelilo. Akorát velitel stráže, když nás viděl, bručel něco o blbých nápadech, hnát kadety v noci přes skaliska.“

„Tak proto ti to prošlo! Ty jsi byl zraněný ne pádem do psí boudy, ale pádem do ostružiní na skaliscích... Hele, ještě mi něco prozraď: Kam jsi zmizel těsně před vyřazením? Ptal jsem se kdekoho, všichni se tvářili, jako by tě vůbec neznali!“

„Víš, jak jsme dělali v půlce posledního ročníku ty psychologické testy. Vyhodnocování se prý nějak zadrhlo, takže na mě přišli pozdě, jinak bych zmizel ze světa dřív. Měl jsem prapodivné výsledky, v některých oblastech jsem měl dvojnásobně lepší výsledky než ten druhý za mnou. To vyhodnocení dělali několikrát, dokonce kvůli tomu na pár hodin obsadili i superpočítač a hledali chybu vyhodnocování. Nenašli. Tak mě odveleli z kadetky a jel jsem na Sibiř. Ne do vyhnanství, ale do speciální školy pro takové exoty, jako jsem byl já. Nejsem jediný Homo Superior. Znáš dělení vývoje lidstva do etap? Nejdřív Homo Erectus, pak Homo Sapiens, Homo Sapiens sapiens, což je dnešní člověk a pak bude Homo Superior. Zatím je nás jen pár jedinců... Prvním zdokumentovaným byl prý i Leonardo da Vinci, představ si to!“

Boris se zarazil, pak se koukl na Jegorova i jeho syna Ivana:

„Tak jsem se nějak rozpovídal. Předpokládám, že udržíte jazyk za zuby. Asi ano, jinak byste tady nebyli. Není to sice tajný, ale zbytečně to nešiřte.“

Jegorov tedy přehodil výhybku:

„Fajn. A co nám můžeš říct o téhle základně? A co ty tady?“

Boris se pousmál a odpověděl:

„No, já tady tomu jaksi velím. Tohle je hlavně vědecká a vývojová základna. Je tady plno civilních a armádních vědců, a zkuste jim něco rozkázat. Pokud tě budou vůbec vnímat, tak na to hned zapomenou a stejně si to udělají po svém.“

Jegorov se nedal:

„A jak do toho zapadáme my?“

Boris se chvilku ošíval, pak prohlásil:

„Stejně byste se to zítra dozvěděli. Bude tady veliký rokování o návrhu Američanů ohledně té ztroskotané lodi. Přijedou i nějací lidé z té mimozemské základny v Česku, prý i někdo přímo z cizinců, prý tam velí! Jak on se jmenuje...“

„Aelli, Mistr Aelli. Je to nejvyšší šéf Imperiální vojenské rady. Fajn chlap, na to, že je mimozemšťan.“

Pro změnu kulil oči Boris:

„Ty ho znáš? Odkud?“

„Posledního půl roku spolupracujeme, mám na něj přímou linku, stejně tak i na jejich hlídací centrum.“

Boris se plácl do čela:

„Nojo! Jak jinak bys to všechno zvládal! Akorát jsem myslel, že s nimi komunikuješ přes Moskvu...“

Jegorov se na něj přísně podíval:

„Dokážeš si představit ty průtahy? Přes kolik lidí by to muselo jít? Každý by se chtěl přiživit.“

Boris se rozesmál, pak se přidal i Jegorov s Ivanem. Pak Boris zvážněl:

„Co to máš sebou za radistu? To sis nemohl najít nějakou atraktivnější?“

Jegorov se rozesmál ještě víc:

„Aha, ty nevíš... Borisi, tohle je Ivan Jegorov, radista šifrant první výkonnostní třídy, můj syn! Na koho se má člověk spolehnout, když ne na vlastní rodinu!“

Zasedačka určená k setkání se začínala pomalu plnit. Velký kulatý stůl uprostřed dominoval mísovité místnosti, okolo něj pohodlná křesílka. Okolo něj až ke stěnám stupňovité ochozy, které se plnily diváky.

Místnost byla téměř plná, když k Borisovi přispěchala jedna z mnoha sekretářek. Něco mu pošeptala a předala faxový papír. Boris se zvedl, gestem utišil sál a oznámil:

„Hosté se poněkud zdrží, cesta je trochu komplikovaná. Ukrajina jim zamítla tranzit, i když se let hlásí jako diplomatická mise. Kdyby to ti zmetci ohlásili hned, ale oni si počkají, až je jejich letoun v půlce Slovenska. Naštěstí bylo Polsko a Bělorusko vstřícnější. Zatím by nám mohl náš vzácný host, velitel Jegorov z Kaliningradu, povědět nějaké drby, jak to bylo s tím křižníkem...“

Jegorov vstal, odebral se k pultíku a dal se do vyprávění. Žádná suchá fakta, obecenstvo se docela bavilo. Největší ohlas vzbudilo líčení, jak se příslušníci amerických speciálních jednotek SEAL pomalu vařili ve vlastní šťávě při pokusu prorazit termitovými bombami ledovou bariéru, chlazenou tekutým héliem. K Borisovi přiběhla další sekretářka, takže počkal na mezeru ve vyprávění a přerušil Jegorova.

„Hosté právě přistáli, za chvilku jsou tady. Prosím o projevení úcty povstáním.“

Všichni vstali a Boris pokynul dveřníkovi. Ten slavnostně otevřel velké a vysoké dveře. Jak se ukázalo, architekt z dob výstavby základny byl asi jasnovidec, protože Mistr Aelli takto mohl projít dveřmi bez nutnosti sklonit hlavu, popřípadě se celý nahrbit. Průvod však uváděla dívenka, něco přes dvacet, doprovázená mladým mužem. Ten šlehl očima vpravo, vlevo a Jegorov si byl jist, že už zná rozmístění osob i dveří v sále. Prostě profesionál. A žádná najatá síla, podle úsměvu ke své společnici. U té Jegorov chvilku bádal, kam ji zařadit. Na nějakou oficiální funkci byla příliš mladá, byla však z ní cítit utajovaná síla. A kupodivu to vypadalo, že právě ona celou delegaci vede. Jako první přistoupila k Borisovi, lehce se uklonila a plynulou ruštinou spustila:

„Je nám ctí zúčastnit se posezení s přáteli, zvláště po takovém přivítání vyslanců Impéria, jak to předvedli Američané. Dovolte mi, abych představila naši skupinku.“

Jana si nechala připnout pecku mikrofonu a zavzpomínala na trápení s výukou ruštiny. Musela vystupovat jako sebevědomá mladá dáma! Ještě, že byl na Edenu k dispozici automatizovaný tlumočník a učitel, který to do ní hustil horem spodem, neznaje slitování. Janu utěšovalo, že v tom není sama. Teď si však všimla několika udivených pohledů nad její bezchybnou ruštinou. Nevěděla, nakolik jsou zde obeznámeni s příchodem vyslanců na tento svět, proto v krátkosti nastínila důležité body. I proč ji trvale označují jako šéfovou, i když je kolem houf úctyhodnějších osob. Pak začala představovat jednotlivé členy skupiny:

„Začnu tím nejvyšším, jak významem, tak postavou. Mistr Aelli, předseda Imperiální vojenské rady. Drobná perlička - jak sám říká, je z rodiny nejmladší a nejmenší, proto dělá vyslance mezi lidmi.“

Mistr Aelli se krátce uklonil a zamířil kolem stolu k Jegorovovi. Ten teprve teď pochopil, proč po jeho levici zůstalo prázdné podivně robustní křesílko. Proto povstal a čekal na hosta. S nehraným srdečným úsměvem si podali ruce a  posadili se.

Jana pokračovala:

„Mistr Aelli sedí vedle velitele Jegorova záměrně, posledního půl roku vzájemně intenzivně spolupracovali. A jak víme, kauza amerického křižníku ještě není u konce. Tak. Další členové jsou už méně známí, leč nenechte se mýlit zjevem. Ten modrý pán je částí složené osobnosti. Jejich civilizace dosáhla takových výšin, že se propojili do jediného organizmu s jedinou myslí. Má nevyslovitelné jméno, říkáme mu Krišna. Občas se objeví na naprosto neočekávaných místech, kdysi dávno byl prý i u nás. Ten poněkud chlupatější pán je z civilizace zvané Ursis a jak jste určitě poznali, nevyvinul se z opice, ale z medvěda. Navíc má jméno, které se vám bude líbit, říká si Pjotr. Ne, nedal si ho až tady, už ho má sto padesát let. No a poslední dva jsou čičmundi, musí být vždy v páru, protože jsou na sebe emocionálně navázaní. Samec je učiněný kliďas, tvoří kotvu samičce, která je dokonalá empatka a je proto poněkud labilní. Spolu dohromady tvoří tým pro zvládání nezvyklých situací. Zatím se ještě nestalo, že by si někdy nevěděli rady... To by byli odlišní lidé. Ano, všichni to jsou lidé. Jak byste je chtěli nazývat? Jen mají jiný vzhled. Nyní přejdu ke zbytku skupiny. Šedovlasý inženýr všeuměl, pan Ferdinand. Po jeho boku paní Jiřina, postupně výzkumnice, učitelka a posléze ředitelka prestižní Imperiální technické univerzity. Na stará kolena se dala opět na výzkum a spolu s panem Ferdinandem způsobili v Impériu menší technickou revoluci. Mě už znáte, mladý muž vedle mě je odborník na bezpečnost. Jemu vděčíme, že se nám ještě nic vážného nestalo. V neposlední řadě je... Co je?“

Široce se usmívající Jack položil ruku Janě na rameno, aby ztichla. Upřeně hleděl přes stůl na Borise. Ten nyní také stál, třeštil oči a naprázdno pohyboval rty. Měl pádný důvod tvářit se jako čerstvě vyoraná myš. V hlavě mu duněl hlas, aniž by to bral oklikou přes uši:

„Ahoj kolego. Tušení mě nezklamalo. Už vím, proč mě to stále táhlo sem.“

Boris pomalu obešel stůl a stále beze slova se s Jackem objali. Pak se Boris obrátil k ostatním:

„Pro ty, co zarazilo toto bezeslovné přivítání. Právě jsme našli dalšího pobratima, o to vítanějšího, že se přihlásil sám. Jmenuje se Jakub, ale nechává si říkat Jack. Nechť je zde vítán.“

Pak se na chvilku soustředil. Podle zbystřených i udivených pohledů hovořil nehlasně s větší skupinkou. Také Jack se tvářil překvapeně, pak se však opět začal usmívat. Pohledem odmítl několikeré pozvání k přisednutí, naznačil »Později« a vrátil se k Janě. Ta poněkud konsternovaně pokračovala:

„A nakonec... Dvojice mladých lidí, stojící skromně za mnou, jsou Jindřiška, naše televizní hlasatelka a Jindřich, aspirant-čekatel Imperiální vědecké rady, tohoto času přidělený k nám. Ne, nejsou to sourozenci, ač se předpokládá brzký příbuzenský vztah.“

Hosté se usadili na svá místa a Boris mohl konečně nastínit, o čem se bude jednat:

„Toto setkání by mělo být jakési úvodní a seznamovací sezení. Část mi usnadnila slečna Jana, které tímto děkuji. I za to, že sem přivedla Jacka. Mně nezbývá, než seznámit naše hosty s osazenstvem základny a zhruba nadefinovat další program. Trochu to otočím. Jsme zde, abychom zanalyzovali nabídku USA na vyřešení problému jejich bývalého křižníku, který ztroskotal na našem břehu. Abych řekl pravdu, vůbec se mi ten návrh nezamlouvá, trčí z něho více čertových kopyt a rohů, než je zdrávo. Máme tady docela výkvět ruské vědy, nyní podpořený mezinárodní i mezihvězdnou spoluprací. Ponechám seznamování na samotných účastnících a předpokládám, že se to zde rozvrství do menších zájmových skupinek. Nechci je direktivně určovat, ty doby jsou za námi. Jen bych doporučil pokračovat ve spolupráci dvojice Jegorov - Aelli, pardon, Mistr Aelli. Tak do toho!“

Načež vstal a odklusal ke skupince, která se začala tvořit okolo Jacka.

Velitel Jegorov spolu s Mistrem Aellim se vydal ke zbytku české skupiny. Jak si tak po očku prohlížel Mistra Aelliho, vytanula mu na mysli jedna z mála vzpomínek na otce. Šli spolu, ani už neví kam, a malý kluk se občas obrátil do výšky na tátu. Tak si nyní Jegorov připadat, přitom on sám nebyl žádný prcek. Po příchodu se na ně obrátila Jana:

„Teď si nejsem jista, ale moje prababička vyprávěla o jejím strejdovi hajným, který se jednoho krásného dne sbalil a odešel do světa. Pár let o něm nebylo ani slechu, ani vidu, pak přišel umolousaný kus papíru poskládaný do psaníčka. V něm onen dotyčný psal, že nyní žije v Rusku, má se dobře, našel si hodnou ženu a všichni ho mají rádi. Jmenoval se asi Střítezský nebo tak nějak. Neříkejte, že jste jeden jeho vzdálený příbuzný!“

Pod Jegorovem se podlomila kolena. Ten svět je skutečně nějaký podivný. Člověk se žene přes tisíc kilometrů, po přistání ho přivítá bývalý americký voják, odvede ho do velkolepé podzemní pevnosti a tam ho přivítá spolužák z kadetky, věčný smolař a průšvihář. Pak se objeví houf lidí zdaleka, až z Česka a jak to vypadá, má mezi nimi příbuznou. Pak mu Jana podala sklenici s nějakým červeným koktejlem, podle vůně něco s višněmi. Všeobecně známým gestem ho vyzvala, ať to naklopí do sebe. Poslechl ji, měl to zapotřebí. Vzápětí toho litoval. Měl pocit, že stojí v epicentru výbuchu atomové pumy. Ale nic ho nepálilo, jen ta zkratka mezi ústy a žaludkem. S očima plnými slz zaregistroval podávanou kolu, chňapl po ní a už ji lil do sebe. Pocit atomového výbuchu pomalu mizel, už dokonce i slyšel šum hlasů. Pak se mu podařilo promluvit:

„Co... Co to bylo? V jednu chvíli jsem si myslel, že bouchla atomovka!“

Jana se líbezně usmála:

„To je recept zase jiného pradědečka na zvládání šokových stavů. Pomohlo to?“

Jegorov si otřel pot z čela:

„Jo, pomohlo, ale co to bylo?“

Janin úsměv se rozšířil:

„No, kus griotky, kus vodky a čerstvé chilli. Smíchat dohromady a podávat.“

Jegorov se zmateně rozhlédl:

„A to nosíš u sebe jen tak? Žádný bar tady nevidím. A dík za tu kolu, byla perfektní. Tu taky nosíš u sebe?“

Pocítil na rameni jednu z Aelliho rukou a uklidnil se:

„Je mi jasné, že jako přátelé Impéria máte jiné možnosti než já. Pevně doufám, že i já jednou budu patřit mezi přátele.“

Aelliho ruka ho mírně pootočila, takže nyní spatřil Jindřicha, který mu podával kousek plastu:

„Přítel už jste, teď dostáváte komunikační prostředek, jak se dorozumět s mozkem této planety. Pokud mi věnujete čtvrt hodinky někde v tichém koutku, dám vám základní školení a připojím vás ke Gaie. Tak se jmenuje zdejší mozek.“

Po dvou dnech už bylo vcelku jasno. Americké vědce musí pozvat, ale starat se o ně jako o hosty. Postavit jim základnu, ale bude to ruská základna, ne americká. Provizorní přístav vybudují na břehu šíje obráceném k Baltskému moři, průplav amerických válečných lodí do Viselského zálivu bude zakázán. I tak se vždy budou muset ohlásit.

Třetího dne se na pravidelný brífing dostavilo jen pár lidí a ti se jen zmateně rozhlíželi. Chyběla prakticky celá česká skupina včetně Jacka, neukázal se ani Mistr Aelli, nebyli přítomni ani šéfové laboratoří lodního pohonu, superchlazení a podobných. Boris dorazil jako poslední. Vypadal nesmírně utahaně, vlasy splihlé, kruhy pod očima, obvykle bělostný plášť zacákaný nějakým svinstvem. Ve tváři měl však vítězný úsměv:

„Dnešní brífing odpadá. Vypadá to, že můžeme dopravit naprosto bezpečně celý křižník Američanům až pod nos k tomu jejich ostrovu. A bude to kousek od New Yorku, tak budou muset set sakra dbát na bezpečnost. Tady by na ni kašlali.“

Otočil se a zase zmizel. Jak se později říkalo, dokonce se na chvilku i rozběhl, a to dosud nikdy neudělal, pokud nemusel kvůli poplachu nebo cvičení.

Nápad to byl velmi jednoduchý, proto na něj nikdo z vědců nepřišel. Přišla na něj slečna Jana, když se u večeře naprosto nevinně zeptala Jegorova, proč tu lodičku prostě Američanům neodvezou, zabalenou v mnoha vrstvách bublinkové fólie. Jegorov byl mírně v šoku, tak se zeptal dědy, jak to Jana myslí. Děda na něj již neměl čas, právě se dohadoval s paní Jiřinou. Co je bublinková fólie vysvětlil Jegorovovi Jack. Pak na něj kdosi zavolal a Jack odběhl. Nakonec se nad ním slitoval Mistr Aelli, vrátil se pro něj a odvedl ho do hydrologické laboratoře. Tam byla hlava na hlavě, Češi, Rusové, mezi nimi se motali čičmundi s Krišnou. Po chvíli se zmatek uklidnil a všichni pozorovali dědu, jak za pomoci paní Jiřiny kreslí na velkou tabuli. Všichni ostatní si návrh pečlivě prohlédli, mnozí však měli připomínky, která oba buď schválili a dokreslili, nebo vysvětlili, proč tohle ne. Mezitím laboranti napustili velkou nádrž uprostřed laboratoře a začali do ní instalovat všelijaké hadice, trubky a stojany. Z jiné laboratoře přivezli několik ojíněných ocelových válců, které přes ventily napojovali na trubky a hadice v nádrži. Pak se všichni pro jistotu odklidili do bezpečné vzdálenosti. Vybraný odvážlivec na vteřinku otevřel hlavní kohout. V nádrži to zabublalo, zvedla se mlha a zavanul mrazivý závan. Na hladině plaval kus ledu. Nastalo další překřikování s nosným tématem velké otvory a malý tlak. Lidé odbíhali do dílen a vraceli se s různými dýzami. Ty také nebyly vhodné. Největší úspěch měla krabice se spoustou tenkých trubiček. Vypadala jako ježek. Přesto to ještě nebylo ono, krabice dělala požadované věci, bohužel ne dokonale. Nakonec museli zařadit hned za ventil čerpadlo, které zvedlo tlak. Tím nastala další potíž: jelikož čerpadlo čerpalo tekutý dusík, ustavičně zamrzalo nebo se zadíralo. Tuto potíž nakonec vyřešil Boris, který přikázal udělat tělo čerpadla ze silonu potaženém teflonem a armovaném uhlíkovým nanovlákny. Nakonec nad ránem bylo vše hotovo, vše fungovalo, jak to chtěli. Tabule už byla tolikrát smazána a opět pomalována, takže výsledek připomínal abstraktní obraz. Boris už mu dal v duchu název Mezioborová spolupráce a kooperace a umínil si, že to dílo skutečně někde vystaví. Prozatím zakázal se tabule jen dotknout.

O co vlastně šlo? Na základě Janiny otázky vykvetl v dědově hlavě nápad - co udělá kapička tekutého dusíku ve vodě? V ideálním případě by měla udělat ledovou bublinu s obsahem dusíku. Co se stane, když těch kapiček bude opravdu hodně? Konzultoval nápad s Jiřinkou. Ta sice také neznala přesnou odpověď, ale souhlasila s dědou, že by mohla vzniknout ledovo-dusíkatá pěna. Co s ní? Začít ji dělat pod lodí v ochranném silovém poli, vznikne bublinatý ledovec a bude možné celý problém přeplavit přes Atlantik a hodit Američanům na krk, ale tam u nich. Žádná Americká základna v Rusku, žádný starosti, co s tím svinstvem...

Obrátili se na Borise s požadavkem na možnost vyzkoušení tohoto řešení. Borisovi zaplály oči jako malému klukovi, kterého pozvali do party velcí kluci. Urychleně začal organizovat zmatek. Zkoušeli a testovali celou noc, nakonec velmi úspěšně. Už uměli dělat dusíkaté ledové bubliny od půl milimetru až po tři centimetry. Teď ještě jeden pokus v reálu, ale nikdo nepochyboval o výsledku. Boris s Jegorovem a dvěma nejváženějšími vědci se chystali do Moskvy na vedení, poinformovat, na co došli a jaká se otevřela krásná možnost zbavit se problému na úkor Američanů.

Okolí ztroskotaného křižníku začalo připomínat úzkou ulici v době dopravní špičky. Pěšinka z Baltijsku k místu ztroskotání se změnila na regulérní silnici. Všemožné typy lodí se zajímaly, co se to na břehu zase děje. Bylo i několik kolizí, než se Jegorov naštval a prohlásil oblast za uzavřenou. Na moři i v zálivu hlídkovaly rychlé čluny, ze vzduchu dohlížely dva vrtulníky. Nejjednodušší to bylo na pevnině. Stačilo přivézt skládací hlídkovou věž, postavit ji na vhodném místě a obsadit ji. Pár stanů a přístřešek pro kuchyň. Z výšky hlídka dohlédla skoro do Polska. V noci nebo za nepříznivého počasí převzal hlídání radar.

Provozní zkouška ledové pěny proběhla v okamžiku, kdy bylo zapotřebí přepravit velký a těžký bagr k lodi. Normálně by se za Kaliningradem naložil na speciální podvalník, vypočte se trasa, pokud možno silnicemi s málo zatáčkami, mosty a podjezdy směrem k přístavu s dostatečně únosným jeřábem. Pak na pontonovou loď, počkat na dobré počasí, přepravit přes Viselský záliv ke břehu, kde musí být vybudován speciální nájezd. Zkouška proběhla během jediného dne. Bagr přijel ke břehu, tam už na něho čekala nájezdová rampa z podivného poloprůhledného materiálu. Ta ústila na plošinu ze stejného materiálu. Strojník bagru se pokřižoval, tiše se pomodlil k Panence Marii Sedmibolestné a pomalu a opatrně vjel na rampu. Kupodivu ho udržela. Oddech si a pokračoval dále na plošinu. Ta se trochu zhoupla, ale to se asi čekalo, protože se ozvalo pár povelů a začaly se dít věci. Po bocích plošiny to začalo bublat a pěnit, dokud nebyla plošina obklopena metr tlustým a vysokým obrubníkem. Dvojice remorkérů zabrala, lana se napjala a plošina vyrazila na cestu. Strojník opatrně vylezl z bagru, klekl si a zkoumal, co je to za materiál. Vypadalo to jako nějaká pěna, ale z něčeho pevného. Zachytil úsměv jednoho muže z obsluhy a šel se zeptat. Odpověď ho ohromila. Pěna to skutečně byla, ale z obyčejného ledu! Prý je to naprosto převratný vynález. Když si strojník porovnal několik posledních hororových cest na různé stavby s touto poklidnou plavbou, musel uznat, že je to skutečně dobrý vynález. A v případě bouře na moři se dá okraj postupně zvedat, až utvoří velkou bublinu. A taky se může zvětšit bublinový trup, což podpoří stabilitu.

Okolo křižníku již pobíhali geometři a vyměřovali koridor a montážní jámu. Jejich šéf se mezitím dohadoval s Jegorovem, že je zavolal zbytečně brzo, když dneska začnou nakládat bagr, tak ten tady bude podle jeho zkušeností nejdříve za týden. Jeho vysvětlování přerušil řinčení a rachot silného motoru. Šéf geometrů nevěřícně zíral, jak se mohutný stroj prodírá mezi mladými břízkami a nevěřil svým očím. Za ním zatím Jegorov nahlas litoval, že se nevsadil...

A zatím v Moskvě svolal ministr zahraničních věcí velkou tiskovou konferenci, která se bude týkat Americké nabídky pomoci s řešením problému křižníku USS Philippine Sea. Hned na úvod podrobně seznámil přítomné s nabídkou americké strany a s požadavky, které si klade USA za pomoc na řešení problému, který částečně, ne-li zcela, zavinila sama. Už při tomto čtení nabýval ruch v sále na hlasitosti. Když po chvilce prohlásil ministr, že nabídku Američanů přijmou, rozpoutala se v sále mohutná bouře, naštěstí jen verbální. Ministr trpělivě stál za řečnickým pultíkem a čekal, až se sál uklidní. Naštěstí nemusel čekat dlouho, přece jen byli novináři zvědaví na podrobnosti:

„Jak jsem řekl, americkou pomoc přijmeme, ale s určitými výhradami. Američané si zde nevybudují svoji základnu a ani nebudou smět volně vplouvat do našich výsostných vod. Navíc jim ušetříme problémy s přesunem celé laboratoře sem k nám, při kterém by mohlo dojít k ohrožení životního prostředí, o zdraví lidí nemluvě.“

Ministr se odmlčel a svlažil si hrdlo douškem vody. Nyní bylo v sále takové ticho, že by bylo slyšet pověstný špendlík padat. Ministr pokračoval:

„Nyní již máme technologii, která umožňuje vzít celý veliký křižník i s ochranným polem a přepravit ho Američanům přímo k jejich laboratoři. Tam jim ten jejich dáreček necháme, ať se snaží. To bylo vše, co jsem chtěl sdělit. Máte k tomu nějaké dotazy?“

Shromáždění se mnohohlasně dožadovalo dalších informací. Ministr bohužel neznal na otázku, jaká je ta technologie, kdy se převoz uskuteční a podobné. Mohl pouze odpovědět, co na to americká strana:

„Diplomatická depeše s naší odpovědí odešla příslušnými kanály před šesti hodinami. Jelikož nejsem čtenář myšlenek, absolutně nevím, co si o ní americká strana myslí. Myslím, že jsem odpověděl vše, co jsem věděl. Přeji vám proto příjemný zbytek dne. Na shledanou.“

Amerika se chvilku trapně vymlouvala, že nabídka platila pouze za podmínky vybudování laboratoře přímo na místě, tentokrát jí to už neprošlo. Postavil se proti ní celý svět, hlavně Evropské severní státy. Ty strhly i ostatní, stačilo se jen zmínit, že příště může autodestrukce americké válečné lodi selhat i u nich. Rusko ihned využilo příznivě nakloněných černomořských států a v OSN prosadilo rezoluci zakazující americkým lodím přístup do Černého moře. V případě Baltu to nestihlo, předběhlo ho Polsko podporované Dánskem, Norskem a Švédskem. Ostatní pobaltské státy se postupně přidávaly. O kus dál, v Perském zálivu, začal Írán opevňovat ostrov Queshm ve spolupráci s Ománem, který totéž dělal na druhém břehu u města Khasab. Byla to jasná zpráva americkému námořnictvu: Nejste zde vítáni.

U Kaliningradu se pomalu dával do kupy konvoj, který měl doprovázet Zásilku pro USA. Tak zněl oficiální název celé akce. Základ měly tvořit lodi Baltské flotily, ale s podporou se hlásily i jiné státy. Nakonec z toho byla mezinárodní akce. Například Dánsko dodalo fregatu Hvidbjørnen s citlivým sonarem a zvláštními úpravami pro plavbu severním Atlantikem, Švédsko uvolnilo dvě ze svých tří moderních ponorek, Uppland a Halland a podobně. Ke všeobecnému úžasu se k doprovodu přihlásila i Velká Británie, doposud nejvěrnější americký spojenec. Nabídla dva nejnovější raketové torpédoborce třídy Daring - Dauntless a Dragon, vyzbrojené na protitorpédový a protiletecký boj, včetně protiponorkových vrtulníků Westland Lynx. Ztroskotaný křižník nakonec uložili na plošinu přibližně tvaru lodního trupu o délce kilometr a šířce tři sta metrů. Tažení takového kolosu se ujaly námořní vlečné lodě loďařské firmy Svitzer. Dva vpředu, dva po bocích, jeden vzadu a jeden náhradní. Úderem poledne se konvoj vydal na cestu. Pomocí družic, zpravodajů přímo na palubách lodí i občasnými přelety letadel sledoval cestu konvoje prakticky celý svět.

Drobná nepříjemnost potkala konvoj, když se blížil k Islandu. Kde se vzaly, tu se vzaly, najednou tu bylo pět letounů F/A-18 Hornet. Tak to bylo vždy. Přilétli, chvíli očumovali a pak odletěli. Tyto letouny však začaly kroužit okolo konvoje, některé v malé výšce přelétávaly nad konvojem. Pro jednom takovém přeletu, kdy letoun málem naboural do silového pole, vyslali Angličané varování, že každý další přelet bude považován za nepřátelský akt a bude na něj reagováno. Čtyři letouny se zařadily za sebe, zamávaly křídly a odletěly. Pátý letoun pilotoval pravděpodobně nějaký příliš sebejistý pilot. Udělal ještě dva okruhy a pak zamířil za ostatními.

Česká skupina i s mimozemskými hosty se přechodně ubytovala na základně u Kaliningradu. Samozřejmě se jim dostalo pozvání od Jegorova. Mistr Aelli zdokonalil Jegorovo sledovací a komunikační stanoviště, porozprávěl s Gaiou a s výsledkem šel za Janou. Gaia ho totiž upozornila na statistickou odchylku, týkající se amerických startů do kosmu.

„Gaia tvrdí, že se od doby, kdy Američané způsobili výbuch toho křižníku, stoupl počet startů. Předtím byly dva až tři starty do měsíce, teď není dne bez startu, Všechny jsou to nákladní lety, ale sem tam odstartuje i raketoplán s lidmi, většinou k večeru. Ráno startují náklaďáky. Pověřil jsem Gaiu pozorováním okolí Země, co to tam Američané staví. Zatím to vypadá, že si obsadili jedno librační centrum. Vy jim tady říkáte Lagrangeovy body. Družice tam umístěné jsou velmi stabilní v prostoru.“

Jana tedy nechala Gaiu hlídat vesmír, pouze se dohodla s Mistrem Aellim, že si za pár dní nad to sednou. Nebylo jim to však dopřáno.

Třetího dne je probudily sirény. Do toho jim v hlavách řvala Gaia, taktéž vyhlašujíc poplach. Gaiu utišil Mistr Aelli, po chvíli zmlkly i sirény. Místo nich se probudily k životu reproduktory, umístěné tak, aby byly slyšet na celé základně:

„Poplach! Štáb vrchního velení se okamžitě dostaví do bunkru A nula jedna! Prosím o účast České skupiny i s jejich hosty. Ukazujte jim cestu, je nebezpečí z prodlení! Opakuji! Štáb vrchního velení...“

To už jsme pelášili z ubytovny. Mužstvo si vzalo příkaz ukazovat cestu k bunkru, všichni ukazovali jedním směrem, dokonce nám dělali v davu uličku. Jako první se začal zpožďovat děda s Jiřinkou. Mistr Aelli jen cosi zavrčel, pod levou spodní paži umístil dědu, pod pravou spodní paži Jiřinku, párkrát si poskočil, aby si náklad srovnal a vyrazil jako závodní kůň. My ostatní jsme je následovali.

V bunkru A nula jedna právě zabezpečovali hlavní vchod. Metr tlustá ocelová deska se majestátně šinula napříč přístupovým tunelem. Přístup byl nyní přes labyrint, což byla všelijak pokroucená souprava tunelů ke zmírnění tlakových vln případného výbuchu. Mistr Aelli se prozíravě zbavil svého nákladu, protože sám musel postupovat v hlubokém předklonu. V domnění, že ho nikdo neslyší, si pro sebe bručel: »Ještě, že mě nikdo z rodiny nevidí! To bylo furt připomínek - neudělej nám ostudu, musíš chodit hrdě vzpřímen... Ale mají to rady dobře udělané. Už i já jsem se ztratil. Kde je tady k sakru sever?«

Tady nám již cestu ukazovat nemuseli, co pár kroků byla šipka s nápisem Velitelský sál. Několik pater dolů a byli jsme v něm. Jeho velikost nám vzala dech. Obrovská mísa o průměru snad sto metrů, zvedající se řady sedadel, nad nimi pravidelný osmiúhelník, jehož stěny sloužily jako promítací plátna. Uprostřed kruhový stůl, za který by se nemusel stydět král Artuš. U něj Jegorov obklopen suitou generálů. Mistr Aelli zamířil přímo k němu. Jegorov ho zahlédl, zagestikuloval a ukázal na poslední prázdná křesla, hlídaná několika vojáky. Jen jsme se usadili, přispěchal Jegorov, jehož vyvýšené křeslo stálo hned vedle našich. Usadil se, přitáhl si mikrofon a začal:

„Prohlašuji tuto Válečnou radu za zahájenou. Nejdřív rekapitulace událostí, které mě přinutily svolat tuto radu. Naši vážení hosté mě upozornili na zvýšený počet startů amerických kosmických sil. Na dnešní den byla domluvena schůzka a kontrola, co to Američané zase tropí. Bohužel, předběhli nás. Dnes v noci zaregistrovala čidla našich hostů bodové zvýšení radioaktivity v  Lagrangeově bodu L4 v soustavě Země-Měsíc. Nejdřív to vypadalo na nějakou nehodu, něco jako události na ostrově Gottland. Nebylo tomu tak. Vypadá to, že Američané spustili ten jejich vývojový energetický prototyp. Vzápětí začali vysílat velmi silný televizní signál, kterým zvěstují své poselství.“

Na stěnách osmistěnu se objevil obraz, poněkud neostrý díky velké vzdálenosti od vysílače. Známá tvář velitele sjednocených armád Spojených států se hrdě tyčila před vlajkou s hvězdami a pruhy. Dojem kazila zřejmá nezkušenost se stavem beztíže jak velitele, tak kameramana. Obraz ujížděl, velitel sebou různě cukal, v jednu chvíli mu odlétlo nějaké lejstro. Obsah sdělení už tak veselý nebyl:

„Jak jste si již jistě všimli, byl učiněn pokus podrobit si náš národ. Vesmírní cizáci nás chtějí zotročit a podmanit si naši krásnou planetu. Proto jsme v rychlosti provedli plán Archa. Nyní máme v blízkém kosmu nedobytnou stanici, schopnou se ubránit i velké přesile. Voláme všechny svobodomyslné národy našeho světa! Pojďte s námi bojovat proti vesmírnému nebezpečí! Požadujeme pouze jedině - naprostou podřízenost. Již nikdy se nesmí stát, že by nás v klíčovém okamžiku opustil falešný spojenec. Zároveň varujeme ostatní státy, hlavně Rusko a Čínu. Od vás požadujeme naprostou kapitulaci a předání vaší vojenské moci do spolehlivých rukou, ať již našich nebo spojenců. A abyste měli rozhodování jednodušší, malá ukázka.“

Kamera ukázala shluk různých modulů. V popředí vystoupila mřížovitá konstrukce, vypadající jako Eifelovka namíření špicí k Zemi. Právě v ní zajiskřilo, jiskřičky se seběhly v ose a ze špice vylétl oslnivý jehlový paprsek. Kamera se otočila ke vzdálené Zemi. V místě dopadu paprsku se objevil ohnivý bod, vzápětí překrytý dýmovou clonou.

Jegorov musel do mikrofonu několikrát hlasitě zařvat, aby nastolil alespoň částečný klid. Pak pokračoval:

„Nepřítel vybral cíl po zralé úvaze. Tímto činem nás chce srazit na kolena. Paprsek zasáhl největší Kamčatskou sopku Ključevskaja, bohužel ve chvíli sopečné aktivity. Paprsek propálil sopku z boku, vytvořil tím nový hlavní kráter. Naši hosté poskytli i nyní své pozorovací prostředky. Podívejte se na dílo zkázy! Po městečkách Ključi a Kozyrevsk nepátrejte, ty již neexistují.“

Na stěnách se objevila fotografie. Sál utichl, uhranut děsivou nádherou. Před Jegorovem zabzučel telefon. Jegorov zvedl sluchátko:

„Jegorov. Cože? Další relace? Pro nás? A jaká další sopka? Jo. Jo, dík. Předám.“

Jegorov se opět naklonil k mikrofonu:

„Prosím klid! Naši milí přátelé zpoza Atlantiku nám poslali dodatek ke svému prohlášení. Zní takto: Pokud jste se již vynadívali, zkuste si představit totéž v Moskvě místo Kremlu. Na rozmyšlenou máte tři dny. Další relace v podobném duchu je adresována Číně, akorát je to Peking a Zakázané město. A v L4 mají prý jen základnu se superlaserem, další superlaser je mobilní, takže se nikam neschováme.“

Pak se otočil k Mistru Aellimu a zeptal se:

„Máte nějaký nápad, jak vyřešit tuto nepříjemnost?“

Mistr Aelli jen sklonil hlavu:

„Nápadů by bylo víc, bohužel žádný by se nevešel do časového limitu. Prakticky by se dal použít jen jeden, ten je ale v příkrém rozporu s jakoukoliv humanitou. Proti zneužití musí stavbu přístroje Gaie potvrdit tři lidé, a nesmí být stejné rasy...“

Teď se zarazil Jegorov:

„To musí být něco příšerného. O co zhruba jde? Řekl bych, že tato kritická situace by použití mohla ospravedlnit.“

Mistr Aelli ale prohlásil, že v takovém prostředí jako tady nelze dělat závěry a rozhodnutí. Jegorov povstal a obrátil se přímo na nás:

„Mistře Aelli, máme tady několik malých místností pro malé skupinky. Směl bych vás požádat o doprovod? A popřípadě, našel by se nějaký dobrovolník z třetí rasy? Já to risknu. Chci to zkusit, i kdybych si měl zítra hodit mašli, abych utekl před výčitkami svědomí... Mistr Aelli, jak předpokládám, bude zástupce druhé rasy.“

Mistr Aelli povstal a postavil se Jegorovovi po boku. Pak povstal Pjotr zároveň s Jindřichem. Pjotr se otočil na Jindřicha:

„Ty si sedni. Ty máš život před sebou. A podívej se na Jindřišku, jak se klepe strachem o tebe. Já musím, nemohl bych se už nikdy zúčastnit Chvály předků. Jeden z nich se dal dobrovolně naverbovat na výpravu proti ptákohlavům, a já se jmenuji po něm. A i kdybych měl zítra zahynout, můj život byl naplněn.“

Přidal se k Aellimu s Jegorovem a společně odešli. Jegorov se ještě na chvíli zastavil u nejbližších podřízených a zadal jim úkoly po dobu, co on nebude. Ostatní z České skupiny zamlkle seděli, až je vyrušil jeden generál a prakticky je vyhnal ze sálu.

Zkáza

Čas má jednu velikou zvláštnost. Když člověk sleduje jeho plynutí, vleče se jako přestárlý hlemýžď. Když člověka zaujme něco jiného, čas běží jak splašený. Oba tyto stavy se teď projevovaly. Na velikých digitálních hodinách se odpočítával čas ke konci ultimáta. Jegorov telefonicky vyjednával s kde kým, co řešili bylo zahaleno závojem tajemství. Jestli to byly podmínky evakuace Moskvy, stěhování úřadů a nebo něco jiného si mohl člověk jen domýšlet. Často na dlouhé hodiny mizel spolu s Mistrem Aellim a Pjotrem. Mistr Aelli vybalancovával činnost Gaii, ta stavěla tajemný přístroj a zároveň posilovala energetické zásobníky a zdroje. Nikdo nevěděl, jak bude působit paprsek na Gaiino silové pole. Tyto činnosti měly absolutní prioritu, takže osobní přání Gaia plnila značně liknavě. Věděli jsme to a zbytečně ji nepřetěžovali.

Také zprávy z ostatních států nebyly příznivé. Kvůli podmínce absolutní podřízenosti se k Američanům zatím nikdo nepřidal. Američané to nikterak nekomentovali, mimo úvodních relací o sobě nedávali vědět. Jen astronomové občas pozorovali stříbrnou tečku ženoucí se napříč oblohou.

Napětí bylo hmatatelné, nikdo nevěděl, co bude. Utichly dokonce kmenové války afrických kmenů, muslimské šíity už nebavilo podřezávání muslimských sunnitů a naopak. Jen konvoj okolo Zásilky pro USA se pomalu vlekl dále.

Každý řešil stres jinak. Jana seděla v krkolomné jogínské pozici před monitorem počítače a hrála karty. Jack zmizel spolu s Borisem a ostatními Supráky neznámo kde, pouze jednou se svěřil, že trénují telepatii a ostatní tele-jevy.

Dvanáct hodin před vypršením ultimáta jsme zase jednou seděli ve velitelském sále a koukali na zprávy ze světa. Nikde se nic nedělo, všichni čekali na konec ultimáta. Pouze vědci sledující stav potenciálního supervulkánu Yellowstone vydali další, již sedm set padesátou třetí varovnou zprávu. Vzhledem k tomu, že to činili nepravidelně už několik let, nikoho to nezajímalo.

Přišel velitel Jegorov, ve tváři strhaný výraz, a spíše upadl než sedl do křesla. Za ním se trousili Aelli s Pjotrem, oba také očividně vyčerpaní. Mistr Aelli chvilku funěl, pak se sebral a řekl:

„Právě jsme dokončili veškeré nastavování té věci. Je nyní nastavena tak, že spustí svoji činnost dvě hodiny před ukončením ultimáta. Od této chvíle běží odpočet. Už to nikdo nemůže zastavit.“

Vypadal jako pět minut před smrtí, asi to bylo velmi psychicky náročné. Na opatrný Janin dotaz, co to vlastně udělá, se chvíli rozmýšlel, jestli vůbec odpovědět:

„Jak to říci. Přístroj vyzařuje vysoké i nízké radiové frekvence podle určitých vzorců. Jak víte, mozek pracuje na elektrochemickém principu. Vhodnou kombinací vlnových délek elektromagnetického spektra je možno tuto činnost narušit, popřípadě zablokovat nebo změnit. Dokáže to udělat z obyčejného člověka brilantně uvažující osobu a z brilantně uvažující osoby blábolící trosku, která si není schopna zapamatovat svoje jméno. Přístroj to bude dělat a směrovat tak, aby se to pokud možno nedotklo obyvatel Země. Prostě, aby to pokrylo jen vesmír. Možný problém bude ta létající zbraň, pokud bude zrovna za Zemí. Ale pokud už bude osamocená...“

Bylo to mírně uklidňující, že existuje šance na zlikvidování hrozby. Všichni se pohodlněji usadili do křesel. Drobné chrápání od Pjotra dokonce vyvolalo úsměv. I ostatním se lépe odolávalo nervozitě se zavřenými očima, zatímco mysl bloudila na pomezí snu. O to horší byl řev sirén, který se ozval tři hodiny před vypršením ultimáta. Brutální návrat do reality mnohé rozhodil. Bylo vidět starého bělovlasého generála, jak bezvládně leží v křesle a jeho adjunkt mu nasazuje kyslíkovou masku. Jiní měli nervy jako lodní lana. Velitel Jegorov jen nadzvedl jedno víčko a zeptal se:

„Už je po všem? A jestli ne, co se děje?“

Náhle na všech promítacích stěnách naskočil obraz. Vypadalo to, že Gaia vylepšila projektory, obraz byl podstatně lepší. Ve vesmíru probíhal nějaký boj. Na jedné stěně pustila Gaia retrospektivu. Od Americké základny se odpoutal malý stříbřitý bod. Mířil ke většímu bodu, to jest k raketoplánu s věží laseru, letícímu na polární oběžné dráze. Ten měl otevřenou nákladovou komoru a vytažené a rozprostřené sluneční baterie. Menší člun mířil přímo k němu, už byl blízko. Podivné bylo, že nebrzdil. Vzápětí menší člun vrazil do příčky mezi velkými předními okny raketoplánu. Okna na něco takového nebyla stavěna. Popraskala a vnitřní přetlak je vytlačil do vesmíru. Za nimi se vyhrnul oblak vzduchu unášející hromadu trosek i lidí. Nikdo nebyl ve skafandru, zkáza byla příliš rychlá. Jedna část slunečních baterií se odtrhla od uchycení a jako zmuchlaný papír odlétla stranou. Robotické rameno, do této chvíle bezcílně trčící do prostoru, sebou trhlo, provedlo pár nesmyslných pohybů a zrychlujíc sebou praštilo do nákladového prostoru raketoplánu. Pochroumaný raketoplán náhle osvítil záblesk. Uprostřed Americké stanice explodoval jeden z modulů. Vzápětí další a další. Po sérii explozí se z menšího člunu vynořily tři postavy, nebo lépe řečeno, jeden vylezl, pomohl druhému, protože ten měl přivázanou levou ruku ke skafandru a třetího táhli na laně za sebou. Zmizeli ve větším raketoplánu.

To už byl obraz na všech promítacích plochách stejný. Pak se otevřel poklop z raketoplánu do nákladové komory. Vylezla postava a doplachtila k uchycení zbytku slunečních baterií. Chvilku tam něco kutila, pak se spokojeně obrátila na zpáteční cestu. Světla raketoplánu, doposud skomíravě svítící, se probudila k jasnému životu. Pohnulo se i robotické rameno a ač všelijak pokroucené, dokázalo se pevně obtočit okolo mřížoví laseru. Z trysek vytryskl oheň a raketoplán se začal pomalu otáčet. V okamžiku, kdy mířil na stanici, laser dvakrát vypálil. První výstřel zmizel kdesi v troskách, zato druhý spustil ohňostroj. Paprsek pravděpodobně trefil ten energetický zdroj. Záře výbuchu byla tak jasná, že všichni v sále byli oslepeni jen zprostředkovaným obrazem. Gaia raději vypnula projektory.

Barevné kruhy, čáry a klikyháky před očima pomalu bledly. Jegorov se zmámeně rozhlédl. Původně poloprázdný sál byl nyní narvaný k prasknutí. Všichni sledovali úděsné divadlo. Pak zavadil pohledem o časomíru. Je možné, že zatím uplynulo jen jedenáct minut od zaznění sirén?

Gaia zase zapnula monitory. Po hromadě modulů Americké základy zbylo pár zářících rozžhavených trosek, které však v kosmickém chladu rychle temněly a chladly. Raketoplán se již opět pohyboval. Z původní dráhy od severozápadu kupodivu neodbočil k Evropě, ale k Severní Americe. Cílevědomě mířil k nějakému cíli. O jaký šlo bylo jasné za chvíli. Raketoplán právě minul New York, když se začal natáčet. Zároveň rameno uvolnilo konstrukci laseru. V sále se kdosi hystericky zasmál a vykřikl:

„Přijímám sázky, co ve Washingtonu ti kluci zasáhnou. Já tipuju Pentagon!“

Lidi v sále se začali překřikovat, každý navrhoval jiný cíl. Jegorov tomu nechal chvíli volný průběh, bylo lepší nechat lidi odreagovat se, zbavit se stresu. Teprve, až začaly padat úplně nesmyslné návrhy, pomocí mikrofonu nastolil klid.

1 - přepadení raketoplánu, 2 - úprava kurzu, 3 - útok na washington, (br)4 - zničení norad, 5 - yellowstone

Vyhráli všichni, kdo tipovali Bílý dům, Pentagon, Lincolnův památník a bůhví proč hřiště Amerického fotbalu Martin Stadium. Za Washingtonem provedl raketoplán drobnou úpravu kursu a poněkud zrychlil. Další zastávka byla díky nastavenému kursu jasná - tímto směrem leželo město Colorado Springs a na jeho jižním okraji řídíci středisko NORAD neboli Cheyenne Mountain Air Force Station. Cestou vystřelil pouze jednou, vypadalo to, že jen tak. Exploze vysoko v atmosféře ten dojem vyvrátila.

Ani NORAD neodolal sérii výstřelů. Výstřely šly ze severovýchodu, zakusovaly se do hory v půlce svahu. Pravděpodobně měli vynikající informace, protože již třetím výstřelem něco zasáhli. Hora se otřásla jako pes vylézající z vody, z hlavního vchodu se vyvalil oblak ohně následovaný hustým šedým kouřem, kterého po dalších zásazích přibývalo. Nakonec se střed hory propadl do jezera žhavé lávy, ve kterou se změnil vnitřek kopce. Poté následovala další změna kurzu, která všem zamotala hlavy. Tím směrem nic zajímavého nebylo. Na pravděpodobný cíl došel Boris. Náhle zbledl, zapotácel se, až ho musel Jack podepřít a zašeptal:

„To ne, to snad nechtějí udělat...“

Jegorov se po něm znepokojeně podíval:

„Na co jsi došel?“

Stále bledý Boris potichu odpovídal:

„Vím na devadesát procent, co chtějí udělat. To by ale byla katastrofa pro celý svět!“

Jegorov začal ztrácet nervy. Přiskočil k Borisovi a zatřásl s ním:

„Ale CO chtějí udělat?“

„Ty to nevidíš? Jak to kdysi říkali: Jedna Car-Bomba doprostřed Yellowstonu a máme od Ameriky pokoj! Vědci přece už delší dobu varují před prudkým zvyšováním teploty v kaldeře pod parkem!“

Jegorov se otočil k Aellimu:

„Je nějaká možnost ten raketoplán okamžitě zlikvidovat?“

Mistr Aelli se zachmuřil:

„Soustředili jsme pozornost na jednu jedinou zbraň, která nám mohla pomoci. Proto teď nemáme nic, čím bychom je mohli zastavit. Gaia by jim mohla raketoplán rozebrat pod zadkem, ale neudělá to, protože by ohrozila lidské bytosti. Bohužel...“

Jegorov popadl mikrofon a rozkázal:

„Pokuste se s nimi navázat spojení! Jakýmikoliv prostředky! Absolutní priorita!“

V sále vypukl čilý ruch. Vypadalo to, že jsou rádi, když jim někdo říká, co mají dělat. Mistr Aelli se potichu domlouval s Gaiou. Boris s Jackem stáli opřeni čely o sebe a něco interně probírali. Pak začali přibíhat ostatní Homo Superior. Přidávali se k Jackovi s Borisem a pokládali ruce na jejich hlavy. Jak se chumel zvětšoval, ozval se nám v myslích hlas:

„Prosím, vykliďte nám prostor a pokud možno, vypněte všechny nepotřebné spotřebiče.“

Jegorov vydal rozkazy a střed bunkru se vyprázdnil. Už nikdo nepřibíhal, přesto bylo cítit jakési vzrůstající napětí. Pak se ozvalo několikeré třesknutí a přímo ve vzduchu se začaly zhmotňovat další postavy. Staří, mladí, muži, ženy a kupodivu i několik psů. Postupně se přidávali ke skupině. Napětí stále stoupalo, pak se nám v myslích opětovně ozval monotónní hlas:

„Předávám informaci. Spojení navázáno. My budeme reagovat pouze na otázky velitele Jegorova. Prosím, zdržte se hlasových projevů, nesmírně rozptylují. Taktéž prosíme o strpení po každé otázce, převod obyčejné řeči na společnou pojmořeč a zpět je obtížný.“

Sál utichl. Jegorov se pohodlněji usadil a začal s otázkami:

„Co se stalo? Proč se vzbouřili?“

„Kamarádi ze školy. Starý rod, několik generací armáda. Hrdost na vlast. Teď hanebné pošlapání všech ideálů. Stupňovaný nátlak. Již to dál nešlo.“

„Kolik jich bylo, že si troufli proti přesile?“

„Na počátku neposlušnosti tucet. Několik zahynulo, aby nebránili ostatním pokračovat z lepší pozice. Tři zahynuli při likvidaci základny, ale stačili odpálit výbušniny. V člunu původně pět, jeden se vrátit aby odstartovat člun ručně. Zahynout při tom. Jeden zahynul ve člunu. Další těžce zraněn, v raketoplánu poskytnuta pomoc. Bohužel pozdě. Nyní dva a mít práce nad hlavu.“

„Proč útočili na Washington a NORAD?“

„Washington... Pentagon a Bílý dům - duplicitní velitelství všech armád. Připravena druhá a třetí skupina, kdyby tato mise selhala. Lincolnův památník - v podzemí velitelství nukleárních zbraní včetně Zbraně Posledního Osudu.“

„Co to je za zbraň?“

„ZPO je kombinovaná zbraň. Čtyřstupňová bomba. První stupeň je obyčejná atomová puma, je roznětkou termonukleární pumy. Třetí stupeň je plášť z olověných kazet plněných nekritickým množstvím obohaceného uranu 238. Olovo roztaje a uran znásobí reakci. Čtvrtý stupeň tvoří kobaltový sarkofág okolo, ten se částečně odpaří, částečně shoří a přitom radioaktivně zamoří na staletí obrovské území.“

„A proč ten stadion?“

„Pod ním je vládní protiatomový kryt. A taky nemáme rádi fotbal.“

To byla bomba. Ozvalo se několikeré uchechtnutí, v zárodku utnuté hrozivým Jegorovovým pohledem.

„NORAD je jasný. Proč Yellowstone?“

„Všichni Američané nakaženi. Je jim od malička mimosmyslově edukována hrdost na nejlepší stát na světe, jejich USA. Ostatní jsou méněcenní, proto si Američané mohou na světě dělat, co se jim zlíbí. Nelze vyléčit, tyto podprahové informace jsou všude v USA i na Amerických základnách a velvyslanectvích.“

Mistr Aelli se naklonil k Jegorovovi a cosi mu naléhavě šeptal. Jegorov pokývl hlavou:

„Šéf mimozemské výpravy, významný člen jejich bezpečnostní rady, Mistr Aelli, tvrdí, že původcem všeho je mimozemský psychický virus. Oni jsou již imunní, mohou ochránit nás i vyléčit Američany. Nechcete si ten Yellowstone rozmyslet?“

Dlouhé ticho. Pak opatrný dotaz:

„Věříte mu?“

Jegorov se pronikavě zahleděl na Mistra Aelliho, který mu pohled opětoval. Pak Jegorov odpověděl:

„Ano, věřím. Ostatně, něco takového již tvrdil v okamžiku prvního střetu s Američany.“

Další dlouhé ticho, pak se ozvalo:

„Dobře. Stejně nám to bylo proti srsti, taková genocida. Místo trvalého paprsku s následným dopadem raketoplánu pouze uvolníme dvě nejkritičtější místa s nejvyšším vnitřním přetlakem. Bude to sice také trochu katastrofa, ale jen lokálního rozsahu. Pak musíme trochu změnit plány, namísto smrti v Yellowstonu namíříme nad Tichý oceán a tam se zařízneme do atmosféry. Pohřeb žehem je nyní moderní. Mějte se tam dole pěkně, my jdeme za svým cílem.“

Jana také přiběhla k Jegorovovi a něco mu říkala. Ten se otočil, podíval se na časomíru a pak na Mistra Aelliho:

„Úplně jsme zapomněli na naši psychickou zbraň. Ještě máme pár minut, než spustí. Dá se zastavit? Aby kluci mohli dokončit úkol, jež si uložili...“

Než stačil Mistr Aelli cokoliv říct, ozval se známý hlas:

„Když to dopadlo takto, se svolením Mistra Aelliho jsme ukecali Gaiu, že bude lepší přístroj rozebrat, než napáchá nějaké škody. Gaia je hodná a chytrá holka a vyšla nám vstříc.“

Veškerá pozornost se upřela na Mistra Aelliho. Ten se jen pousmál a rozhodil rukama v gestu Co jsem s nimi měl dělat...

Kdyby byly kameny padající ze srdce slyšet, byl by to rachot jak v kamenolomu. Nicméně Jegorov měl ještě jeden dotaz:

„Borisi, co ti psi mezi vámi?“

Sálem proběhla vlna pobavení.

„Vy si myslíte, že zdokonalovat se mohou pouze lidé?“

Vzápětí se houf lidí a psů začal rozpojovat a mizet.

Velká obnova

Svět byl v šoku. Takové absolutní nepochopení situace ze strany USA. Nebo možná ne nepochopení, ale sprosté využití jinak radostné události! Místo, aby se radovali, co nového setkání přinese, chovali se jako rozmazlený fracek. To jejich uvažování: Když to nejde po dobrém, tak to půjde po zlém. Když to nepůjde ani po zlém, je zapotřebí to zničit, aby se to nedostalo do jiných rukou. Když to ani tak nejde, je zapotřebí zpacifikovat ostatní, aby někdo nebyl náhodou lepší, než oni. Leč i ve vagónu shnilých brambor je možno nalézt několik dobrých. To se stalo Američanům osudným. Ve své povýšenosti předpokládali, že je takový celý národ. Ale i národ se skládá z individualit.

Jak tedy vypadá Amerika dnes? Rebelové zničili prakticky celou vládu. Prezident, Senát i Kongres jsou mimo, z obou komor zbylo pár lidí, kteří byli na cestách. Armáda na tom není o nic lépe. Jistě, mají hromadu lidí na základnách po celém světě, ale ti jsou odříznuti od podpory z domova. Hostitelské země začínají reptat. I když termín hostitelská země je hodně nadnesený. V mnoha případech se Spojené státy ani neptaly na souhlas. Tyto základny jsou trnem v oku téměř všem vládám takto postižených zemí. Nyní jsou Spojené státy mohutně oslabeny a nedokáží své základny bránit. Sice nesou základny značku spolku NATO, ale každý ví, že hlavní část NATO je armáda USA a zbytek je pár vojáčků z ostatních zemí.

Navíc mají v USA další starost. Uvolnění kaverny na dvou kritických místech pomohlo, bohužel to mělo nevítaný vedlejší efekt. Na jednom perforovaném místě tryskala velmi tekutá láva do výše sta stop, zato na druhém se nedělo z počátku téměř nic. Zdálo se, že více hustá láva průduch ucpala. Neucpala, jak na vlastní kůži poznali vulkanologové při vzdušném průzkumu pomocí vrtulníku. Již z dálky byl slyšet ohlušující syčení, které až přehlušilo rachot motoru. Při přeletu přes vývěr zjistili příčinu. Netryskala láva, ale sopečné plyny, horké a pod vysokým tlakem. Téměř viditelný sloup plynů zasáhl vrtulník do ocasní části. Vrtulník málem udělal kotrmelec, skřípění trhaných plechů bylo slyšet i přes helmu. Pilot, ač ateista, si nábožně vzpomněl na starého seržanta - instruktora. Ten byl svým způsobem legenda, protože přežil tolik havárií vrtulníků, jako nikdo jiný. Ty jeho poučky: Jak se cokoliv stane se zadní vrtulí, okamžitě vypnout hlavní motor! Je to záležitost zlomků vteřin, jak se vrtulník začne nekontrolovaně točit, vždy to skončí těžkou havárií! Nezávisle na vzpomínkách, pilot, vycvičený díky seržantovu drilu, jednal automaticky. Jednou rukou vypnout přívod paliva, druhou nastavit na listech negativní vztlak. Tím se vrtulník změnil na vírník, rotor již nebyl poháněn motorem, ale pouhou autorotací, takže nepotřeboval stabilizační zadní vrtuli. Díky tomu i díky bočnímu poryvu větru nedopadl vrtulník tak tvrdě, jak mohl. Napomohl tomu i poměrně mírný svah, po kterém vrtulník sklouzl. Nikdo také nebyl zraněn, mimo jedné postarší vulkanoložky, která místo toho, aby byla zticha a pevně se držela, hlasitě svým ostře ječivým hlasem nadávala pilotovi, jak to s nimi zachází. Odnesla to prokousnutým jazykem, což kvitovali její kolegové jako vyslyšení jejich modliteb. Naštěstí nebyla rozbitá vysílačka, takže se pomoci dovolali poměrně rychle. Odlétali náhradní helikoptérou právě včas. Plyn uvolňující se z magmatu vytvořil na hladině velké množství žhavé pěny. Ta teď začala vyletovat z rozšiřujícího se kráteru. Nebyl to nijak impozantní pohled, spíše něco jako bublifuk. Ovšem běda, koho by se bublina dotkla.

Problémy ovšem nedělala pěna, ale množství vulkanických plynů vržených pod vysokým tlakem do atmosféry. Sice jejich hlavní částí je vodní pára, nezanedbatelnou součástí je i kysličník siřičitý. Ten reaguje s vodou a slunečním zářením za vzniku kyseliny sírové. Ta je základem kyselých dešťů v širém okolí. A jelikož převládajícím směrem větru je v dané oblasti západ, daly se očekávat kyselé deště nejen ve Wyomingu, ale i v Jižní Dakotě.

V laboratořích na Plum Islandu bylo stále živo. Podzemní laboratoře jsou dostatečně chráněné, tak co. Sice poslední dobou trochu vázne zásobování a zcela vypadlo spojení s Pentagonem. I to se už v rámci cvičení stalo. Předešlého dne odešel do věčných lovišť radar, vše v rámci pokračujícího cvičení. Vždyť, co se může stát hluboko v Amerických vodách, téměř na dohled od New Yorku? O to větší překvapení je čekalo jednoho rána. Kousek od jižního pobřeží ostrova kotvil ledovec. Nebyl to ledajaký, tento vypadal jako obrovský kus pěny se zelenavou polokoulí na vršku. Také žádný ledovec netáhly zámořské vlečné lodi a neměl jako doprovod početnou skupinu bitevních lodí. Ale jakou! Většina lodí měla ruskou vlajku, další zase anglickou, poklidně spočívající ponorky měly na věži švédskou vlajku...

Několika vědcům maně vytanul na mysli film Rudý úsvit o okupaci Spojených států Rusáky. Co tam ale dělají ty anglické lodě a švédské ponorky? Že by je Rusko už dobylo? Sice nejde spojení, ale to by musela být skutečně blesková válka! Po chvíli někoho napadlo vyhlásit poplach. Ale jak, když nejde zatracený spojení? Aspoň zapne sirénu, třeba ji někdo povolaný uslyší. Skutečně ji bylo slyšet na vedlejším ostrově, ale všichni v duchu nadávali: Zase jim něco uteklo, ta jejich bezpečnost stojí za...

Ředitel si konečně vzpomněl, co mu to připomnělo. Nejdříve nechal vypnout sirénu, už mu lezla na nervy a k ničemu to nebylo. Pak chvíli hrabal v papírech a ten vládní papír našel. Co to chtěli? Dekontaminace toho svinstva XC08. A v Rusku? Doprava a ubytování zajištěno? Jako tehdy si pomyslel, že ve vládě sedí samí šašci. Copak to jde, přestěhovat dekontaminační komoru včetně všech potřebných chemikálií a nástrojů? Co to tedy venku je? Ještě jednou pohlédl z okna, ze skříně vytáhl námořní triedr. No jasně, ti Rusové jsou samé překvapení. Nějakým způsobem naložili vrak na ledovec a dotáhli ho sem! Kdo by to do nich řekl. Podle informací a pokynů z velení jsou Rusové sto let za opicemi! V tom případě jsme od opic tak sto padesát let, tohle ještě neumíme.

Další vývoj situace přinesl nečekané novinky. To, co ředitel i osazenstvo považovali za poněkud realistické cvičení se ukázalo být skutečností. Znovu se potvrdilo, že výzkumníci i vědci žijí odtrženi od reality. Teď byli šokováni! Pokus o ovládnutí světa zneužitím několika vynálezů, překažený několika osobami, které si zachovaly jistou čest... Zmlknutí Pentagonu i armádního velení není součástí cvičení, ale už není, s kým by se dalo spojit... Takže nakonec se pokus o ovládnutí světa změnil na největší fiasko v celé historii USA. Teď před osazenstvem laboratoří ležel prakticky poslední úkol - odmořit nešťastný křižník. Laboratoře pak zakonzervují, alespoň do doby, než budou další finance.

Američtí vojáci začali opouštět základny a vracet se do USA. Začal s tím už Texas, když se osamostatnil. Proč by měli sloužit texaští vojáci v armádě jiného státu? Texaská republika získala, pravděpodobně jako jediná a poslední, seznamy vojáků původem z Texasu. Po zničení Pentagonu a prakticky celého velení to už nebylo možné. Byly zničeny počítače včetně záloh, staré záznamy na papíře byly již dávno digitalizovány a posléze uloženy v nejnižším sklepu, kde se na ně prášilo. Teď měly sklepy nad sebou mnohametrovou vrstvu suti a nebyl už nikdo, kdo by přesně věděl, kde je co uloženo. Opětovné vyhrabání bylo lépe přenechat budoucím archeologům.

Naštěstí se zachovalo několik méně důležitých ústředen s přímým propojením se základnami mimo území USA. Těmito linkami nyní proudily žádosti a výzvy typu Vojáci, vraťte se domů, vaše vlast vás potřebuje! Nutno říct, že tyto zprávy byly přijímány vedením základem značně rozpačitě. Nikdo nevěděl přesně, co se to doma vlastně stalo. O pokusu o násilné ovládnutí světa byli docela podrobně informováni ze zapečetěných složek, které štáby otevřely v daný okamžik. Pak tu bylo televizní vysílání z Vrchního kosmického velitelství, jenže umlklo v půlce slova. O tom, co se stalo pak kolovaly nejdivočejší zvěsti. Od útoků Ruska, Číny, muslimů, černochů po mimozemšťany. Pirátské vysílání jakési party ze střední Evropy nebral nikdo vážně a pro jistotu ho rušili. Taktéž rušili vysílání ruských médií, kdopak stojí o nějakou propagandu.

A teď přicházejí po maximálně zabezpečených linkách zprávy, které nejsou ve stanoveném formátu, nemají bezpečnostní certifikáty a vůbec jsou nějaké divné. A ty nesmysly, co obsahovaly! Jak by mohli američtí vojáci zaútočit proti vlastním? Určitě to byli nějací diverzanti. Pak někoho ze špionů napadlo zeptat se kolegů z ostatních základen, co že se to děje. Odpověď nepotěšila. Vše, co je ve zprávách, odpovídá pravdě. Zprávy jsou takové, jaké jsou, protože certifikační autority neexistují. Bílý dům, Pentagon, Kongres, Senát a téměř všechna armádní velitelství jsou zlikvidována. Velení některých významnějších základen to vše již řeší, například v Evropě je to superzákladna Rammstein. Tam se dokázali spojit i s několika zbylými veliteli ve Státech. A skutečně podle všeho nastal čas opustit nevděčný svět a vrátit se domů, pomoci při obnově. A pokud při tom člověk obsadí nějaké významnější místo, tím lépe.

Samozřejmě, že docházelo ke komplikacím. Základnu nelze opustit jen tak. Musí se pořádně prošmejdit, aby nezůstalo nic kompromitujícího a tajného. Likvidace ve spalovnách běžela na plné obrátky. To by člověk neřekl, co se nashromáždí věcí! Ještě větší problémy byly se zbraněmi a municí. Ne vše se dalo rozdat spojencům. Některé by neměl spatřit nikdo, včetně spojenců a v několika případech i řadových vojáků. Taktéž některé instalace nebylo možné nechat jen tak. U elektroniky to bylo jednoduché, tam stačilo pustit do nesprávného vstupu síťové napětí. Co ale dělat s mikroreaktorem? Sice to byl jen prototyp, ale i tak zabral několik místností. Ten se nedal jen tak vypnout. Tedy, dal, ale ty následky... Takže musel zůstat tým vědců, který ho uvede do klidového stavu, vhodného k demontáži důležitých technologií. Vědce musí hlídat jednotka vojáků, o kterou se zase musí starat houf civilních zaměstnanců.

Přebytečná vojenská technika se znehodnocovala nebo přímo likvidovala. Něco šlo prodat nebo převést do civilního sektoru, třeba obrněné transportéry pro policii nebo odstrojené tanky jako vyprošťovací vozidla. Ale co se zastarávajícími nebo poškozenými letadly? O něco se postarali sběrači kovů, ve Francii lidově nazývanými Tsigane, česky Cikáni. Ti se mohli sedřít, aby nemuseli pracovat. Pomocí primitivních nástrojů dokázali rozebrat odstrojenou Mirage za necelý den. Drobným zpestřením byl zapomenutý palubní kulomet. Nejdřív nastalo veliké jásání, načež Cikáni připevnili kulomet k dřevěnému vozíku taženém vyhublým koníkem. Vůz i koník vzali za své při likvidaci sousední konkurenční bandy.

Nějak podobně to dopadlo ve Španělsku. Tamější Gitanos dostali k rozebrání nákladní vojenské letadlo CASA C-212-200 Aviocar, poškozené při tvrdém přistání. Oprava by byla nerentabilní, musel by se vyměnit celý spodek. Úměrně velikosti letadla se do díla pustila větší tlupa. I tak jí to trvalo skoro dva dny, ale po letadle zůstal jen mastný flek od hydrauliky a hromádka zbytků, pro které ani Gitanos nenašli použití.

Opuštěné základny převzaly obvykle nejbližší obce nebo regiony a použily na ubytování všelijakých sociálních případů. Úplně jinak to bylo na Blízkém východě. V mnoha případech byly americké základny trnem v oku místním kmenovým vůdcům. Mnozí nečekali, až Američané odtáhnou a pokusili se převzít základny násilím. Přece nemůžou přihlížet, jak Američané ničí to nejcennější, co tam mají - moderní zbraně. I přes oslabení se Američané většinou ubránili a při odchodu základnu úplně zlikvidovali pod heslem Těm šmejdům ani jeden náboj!

I tak se v těch zmatcích občas zatoulal nějaký náklad, kam neměl. Tak například od oné doby si šaman divokých Kanaků místo péřové čelenky nasazuje na hlavu přilbu pilota stíhačky, která se nedočkala tankovacího letounu a spadla do moře poblíž ostrova. Pilot se katapultoval, bohužel zůstal viset na větvi hned vedle terče, na kterém mládež trénovala hody oštěpem na cíl. Přílba zaujala šamana krásnou kresbou zubatého monstra. Vypadal v ní monumentálně.

V pralesích střední Afriky pro změnu uctívají Velikého Stříbrného Ptáka S Mláďaty. Zbloudilému nákladnímu letounu došlo palivo a pokusil se přistát na mýtinu po předloňském požáru. Povrch nebyl tak rovný, jak se zdálo. Při jednom nárazu se uvolnila zadní nákladová vrata a začal vypadávat náklad, který tvořily většinou drony. Přispěchavší domorodci opatrně vyprostili statečné bílé muže, kteří nepřežili pobyt ve Stříbrném Ptáku a na počest jejich hrdinství dostal každý dospělý muž alespoň kousek jejich masa. O jejich mozky se podělili šamani a náčelníci.

V samotných Spojených státech to šlo bez problémů až do doby, kdy si jeden velící důstojník povšiml, že ve vedlejším státě je guvernérem plukovník, kdežto on je generál. Takové porušení hodnostní kázně nehodlal trpět, takže se v čele své osobní stráže odebral na návštěvu sousedního guvernéra, aby to tam dal do pořádku. Na místě se ukázalo, že to není ani skutečný plukovník US Army, ale jen nějaký otrapa od letectva. Navíc to byl cholerik a vytáhl zbraň jako první, načež ho generálova ochranka zastřelila. Generál potom promluvil k národu s tím, že na něj, jako mírumilovnou návštěvu vytáhl bývalý guvernér zbraň. A že, ač má generál spoustu práce ve vlastním státě, musí se ujmout vlády i zde, aby předešel možným zmatkům. Jelikož s jídlem roste chuť, začal se generál rozhlížet po dalších državách, které by mohl navštívit.

Tento postup okoukali ostatní velitelé, kteří by se rádi stali guvernéry. Tak se například stalo, že ve státě Maine měly města Bangor, Augusta a Portland po jednom guvernérovi, kdežto zbytek státu si v klidu obhospodařovali šerifové. Dvojměstí Fargo/Moorhead se stalo trnem v oku dvou guvernérů, jelikož leží na hranici Severní Dakoty a Minnesoty. Guvernér Severní Dakoty kul své plány v hlavním městě státu Bismarcku, kdežto jeho kolega činil totéž v St. Paulu. Konec tomu učinil další bezprizorní velitel, jenž město obsadil, zrušil staré názvy Fargo a Moorhead a nařídil, aby se městu říkalo Hero City.

Ani černoši nelenili a slavnostně prohlásili Harlem v New Yorku za samostatný stát, což oslavili týdenními orgiemi. Po vystřízlivěním zjistili, že docházejí peníze, chlast a jídlo, odpojili je od elektřiny a plynu a nikde v dohledu žádná sociální podpora, na kterou byli za ta léta navyklí. Zkusili několik výpadů do světlejších čtvrtí, leč nepochodili. Na hranicích v rychlosti vyrostla vysoká betonová zeď ne nepodobná té Berlínské. Došlo to tak daleko, že už nikdo nereagoval na hrozby trestů za dyškrimináciji a nutnost poskytovat chudinkám černouškům i nadále vše zdarma. Budoucnost Harlemu se jevila v temných barvách, někteří jasnozřivější jedinci začali hledat, co je to za divné slovo práce.

Bývalé slavné a hrdé Spojené státy se začaly rozpadat na různě velké městské státečky s různými druhy vlády, od despotizmu přes obnovené otroctví, feudalismus až po osvícený parlamentní monarchizmus. Velká obnova velikosti a slávy USA  skončila, aniž by vůbec začala. Svět si oddechl.

Sjednocování

Události v USA měly svou dohru i jinde ve světě. Zhroutila se vojenská struktura NATO, Evropskou unii začaly opouštět členské státy, jako první Velká Británie. Marné bylo vyhrožování sankcemi byrokratů z Brusele, naopak to uspíšilo rozhodování dalších. Velkou Británii následovalo Švédsko, Španělsko, Irsko a Portugalsko. Švýcarsko v přímém přenosu demonstrativně roztrhalo svou přihlášku do Unie, vláda ani nečekala na lidové referendum, což jí zajistilo nesmírnou oblibu u prostého lidu. Rozhádaná Ukrajina zbavená podpory ze západu upadla do úplného bezvládí. Podle opatrných rozhovorů mezi Polskem a Ruskem se dalo očekávat brzké dělení Ukrajiny. Dříve, než se rozhovory dostaly do nějaké rozhodující fáze, vypuklo na Ukrajině lidové povstání. Byl to téměř obraz Občanské války v Americe, ale nebyl to Sever proti Jihu, ale Východ proti Západu. Oblasti s početnou ruskou národností se vzepřela vládě v Kyjevě. Oficiální ukrajinská armáda, decimovaná nedostatkem téměř všeho, vydržela vzdorovat celé tři dny. Soukromé armády ukrajinských oligarchů zasáhly do bojů pouze zpočátku. Vzápětí byly odvolány a dostaly za úkol strážit kolony nákladních aut, ve kterých se stěhovali oligarchové, prozatím do Běloruska.

Po třech dnech ukrajinská vláda kapitulovala a přijala nabídky Francie a Ruska na zprostředkování mírových rozhovorů s povstalci. Během několika rokování bylo jasno. Západní část Ukrajiny se už neměla o koho opřít, NATO bylo minulostí, Evropská Unie směřovala mílovými kroky ke svému zániku. Bylo tedy rozhodnuto o rozdělení Ukrajiny na východní a západní část. Hranice měla ležet na Dněpru, ale některé regiony, která by ležely ve Východní Ukrajině tam ležet nechtěly. Po měsíci dohadováni byla hranice konečně stanovena. Od hranic s Běloruskem poběží hranice po Dněpru až do města Čerkasi. Tam odbočí k jihu a přímou čarou skončí v přístavu Mikolajev. Trochu problémů způsobil Kijev, ležící přesně na Dněpru. Ten nakonec získal status nezávislého území, akorát již nemohl být hlavním městem. Sepsáno, podepsáno a jednotná Ukrajina byla minulostí. Hlavním městem Východní Ukrajiny se stal Doněck, doposud centrum bohatého průmyslového regionu Donbas. Hledání hlavního města Západní Ukrajiny trvalo podstatně déle, ale nakonec se jím stal starobylý Lvov. Východní Ukrajina dlouho samostatná nebyla. Po roce proběhlo všelidové referendum spojené se sčítáním lidu. Dopadlo to podle předpokladů: Připojení k Ruské federaci získalo 84% hlasů při účasti 72% oprávněných voličů. Sem tam se vyskytly problémy, zvláště Krymští Tataři nahlas vykřikovali podezření o volebních podvodech. Bylo tedy rozhodnuto opakovat hlasování, ale jen na Krymu. Byli pozváni pozorovatelé z Velké Británie, Ruska, Španělska a Francie. Ti nezjistili nic závadného. Výsledky z Krymu byly ještě lepší než průměr - 93% pro, účast 86%. Krymští Tataři dokázali získat pro svůj požadavek »Připojení se k Turecku« celkem 1.3%...

I jinde probíhalo sbližování národů, když už nebylo nikoho, kdo by je rozeštvával. Pobaltské státy Estonsko, Lotyšsko a Litva se po řadě jednání spojily do federace, která dostala starobylý název Balticum. K této federaci se posléze připojilo Finsko, které mělo mnoho společného s Estonskem. Průvodní obavy, že veliké Finsko menší Baltiku spolkne, se naštěstí ukázaly jako liché. Nová Baltika tak měla dostatečný prostor na další rozvoj.

Norsko se Švédskem zezelenaly závistí, že na to nepřišli také. Honem splácali koalici, kterou hodlali pojmenovat Scandium. Po drobném upozornění, že toto jméno je již obsazeno chemickým prvkem, se téma nového jména dostala do popředí zpráv. Nakonec to nechali na lidech, ať se vyjádří oni, bude to název jejich nové vlasti. Na internetu proběhlo několik anket, ze kterých vzešel honosný, ale všeobecně přijímaný název Hyperborea.

Státy střední Evropy, seskupené do Visegrádské čtyřky, sepsaly řadu smluv, které umožňovaly to dobré, co bylo původně cílem Evropské Unie. Volný pohyb osob, zboží a peněz. Vše ostatní zůstalo jednotlivým národním státům. Obrovským překvapením pro Evropu bylo Rakousko. Jen co opustilo rozpadající se EU, zažádalo o přijetí do Visegrádu. Jednání byla zřejmě připravena dopředu, jelikož se přijetí odehrálo v několika týdnech. Také Západní Ukrajina se pokusila vstoupit do Visegrádu, ale byla zdvořile odmítnuta.

Papoušek ve svetru

My jsme si po hektických měsících dopřávali pohodu na rekreační planetě Eden003. Jakožto uznávaná velitelka České skupiny jsem na Eden pozvala několik dalších lidí, především velitele Jegorova i se synem Ivanem. Ten si velice oblíbil papoucha sídlícího ve voliéře v jedné z místností. Náklonnost je vřele opětována. Ivan papoucha krmí dobrotami a u toho skřehotá skoro tak dobře, jako on. My ostatní jsme si pomalu zvykali na obrázek, kdy ve stínu stromu sedí Ivan, studuje něco v Encyklopedii, která nám tak vyrazila dech, a nad ním na větvi sedí papouch a pospává. Pak se probudí a zaskřehotá Ivane, horrrrko! Ivan odloží Encyklopedii, doběhne k rybníčku a tam sebou plácne do vody. Papouch doletí na břeh a nedůvěřivě udělá pár krůčků do vody. V deseticentimetrové hloubce se zarazí, vítězoslavně zavřeští fanfáru, načež začne plácat křídly do vody. Sprcha je to náramná. Ivan také nelení, sedí v půlmetrové vodě a mlátí do ní dlaněmi. Ve dvou oblacích vodní tříště se rozzáří duhy.

Bohužel, pohoda netrvala dlouho. V Africe to vřelo. Několik subsaharských států se navrátilo ke kmenovým hranicím, zcela opovrhujíc stávajícími, v mapách zakreslených čárami. Větší nebezpečí představovaly státy severní Afriky a Středního východu. Začala to vlastně Saudská Arábie, která si přivlastnila několik okolních státečků, s tím, že je to vlastně historické území Velké Arábie. Pak proběhlo několik mezistátních jednání s většími jižními sousedy - Jemen, Omán, Spojené Arabské Emiráty. Vybrané velvyslance ostatních států zdvořile pozvali na soukromou audienci k saudskoarabskému králi. Vybíráni byli podle příslušnosti k islámu. Nakonec oznámili konání kongresu s patetickým názvem - První Pan-Arabský světový kongres. Podle prvotních informací se na tomto setkání mělo hovořit o spolupráci s řešením společných problémů. Kongres se měl konat v muslimském nejposvátnějším městě, Prorokově rodišti Mekce. Saudská vláda věnovala tomuto kongresu obrovskou pozornost včetně grandiózních bezpečnostních opatření. Kongres se konal v hotelu Pullmann Zamzam Makkah, z jehož oken byl přímý pohled na Kaabu. V okruhu jednoho kilometru od hotelu vystěhovali všechny byty. Dotčeným obyvatelům nabídli státem placenou desetidenní dovolenou v některém z rekreačních center na břehu Rudého moře. Všechny obchody, kavárny a podobná místa uzavřeli a majitelům uhradili ušlý zisk. Celý okruh uzavřeli vojenskými vozidly, dočasnými barikádami a zátarasy, na střechy dovezli protiletadlová stanoviště pro případ leteckého napadení. Ve vzduchu bylo vždy několik stíhaček.

Srdce muslimské víry - Mekka s Kábou ♣↔♠

Kaaba se změnila v nedobytnou pevnost.

I česká skupina, posílená několika dalšími odborníky, se zúčastnila kongresu. Ne přímo na místě, jen pomocí virtuálních kamer. Problémy s takovým sledováním bylo několik. Neměli jsme dostatek arabsky mluvících členů. Gaia sice měla v nabídce automatického tlumočníka, jenže jsme brzy zjistili, že hovorová arabština používaná v Impériu není totožná s pozemskou. Bylo to velmi divné, protože ostatní jazyky souhlasily. Bohužel se s tím nedalo nic dělat, pouze narychlo vytvářet arabsko-český slovník, vhodný do automatického překladatele. Další z problémů byl, kterou skupinu sledovat? Hotel s blízkým okolím připomínal rozhrábnuté mraveniště. Všude se rojily davy, v každém pokoji jednala nějaká skupinka, totéž se dělo i na chodbách a v okolí hotelu. Navíc, skupinky se spojovaly a rozpadaly bez jakéhokoliv řádu. Kongresový sál byl narvaný k prasknutí, ale ani zde se nejednalo o ničem politickém.

Teprve počátkem třetího dne byl tlumočník schopen aspoň trochu plynule překládat. To už jsme také rozeznávali hlavní osobnosti kongresu. Trvalo nám to poněkud déle, než jsme našli rozpoznávací znamení. Byl to hrubý provaz, vázaný okolo pasu. Obyčejná ochranka měla černý, jejich velitelé fialový. Zelený provaz označoval duchovní osoby, které měly všude přednost. Stříbrný měli všichni vysocí činitelé, to jest velvyslanci, tajemníci prezidentů a podobní jim na roveň postavení. Ti nejvyšší měli zlatý. Ty jsme ale viděli jen dva, jordánského krále v rozhovoru s íránským ajatolláhem. Muselo jich ovšem být více, králové, prezidenti... Nenašli jsme je dříve, než bylo pozdě.

Tu hlavní informaci jsme se dozvěděli z úplně jiné strany. Jedním ze stálých sledovaných byl šéf izraelské tajné služby MOSSAD. Ten jednoho dne ráno došel do své kanceláře, kde měl na stole hromádky zpráv podle důležitosti. Ta s nejvyšší byla jen jedna. Ze všeho nejdříve si však udělal kávu, neboť přítomnost takové zprávy naznačovala, že den bude rušný. Pohodlně se posadil do křesla, pomalu usrkával kávu a druhou rukou otevřel zprávu. Vzápětí vytřeštil oči a zalapal po dechu. Horká káva při tom samozřejmě vtekla, kam neměla, načež se šéf začal zcela regulérně dusit. Hrníček dopadl na zem, sprška kávy pokropila stůl i se zprávami. Plácání rukou po stole konečně našlo ten správný cíl - zvonek k tajemníkovi. Šéfovi se již míhaly mžitky před očima, takže tlačítko zalehl. Tajemník znal několik signálů, tohle však nebyl ani jeden z nich. Vcelku správně pochopil, že se jedná o něco mimořádného, takže zařval na hlídku a rozběhl se ke dveřím do šéfovy kanceláře. Dva muži z hlídky ho následovali, třetí je jistil. Hned za dveřmi se tajemník skácel k zemi. Oba muži z hlídky to pochopili tak, že se šéfova kancelář stala nějak nebezpečná. První muž se přikrčil u dveří, odjistil zábleskový granát a mrštil jím do místnosti. Granát explodoval s oslnivým zábleskem a s ostrou, ohlušující ranou. Hned potom s řevem vpadl do dveří druhý muž. Tam se však udiveně zastavil. Prostory kanceláře vypadaly naprosto normálně až na chroptícího šéfa válejícího se po stole a tajemníka, držícího se za divně vypadající kotník. Hned vedle tajemníkovy nohy se válel pohozený hrnek od kafe. To už dobíhala další hlídka, takže dveře začínaly být přeplněné. Naštěstí členem další hlídky byl zdravotník, kterému stačil jediný pohled na modrajícího šéfa, aby stanovil jeho diagnózu. Hlasitě sjednal pořádek, tajemníka přikázal odnést na ošetřovnu, a ať sem okamžitě donesou kyslíkovou bombu. Šéfa s pomocí dvou vojáků položil na podlahu, pod ramena mu strčil polštářky z křesla a začal s dýcháním z úst do úst. Během chvilky přivezla ošetřovatelka na vozíčku nejen bombu s kyslíkem, ale několik dalších nástrojů používaných při zástavě dechu. Vystřídala zdravotníka, ten umně pospojoval hadice s maskou, kterou vzápětí nasadil veliteli. Zapnul dýchací přístroj, který pomáhal pacientovi dýchat. Chvilku se pak přehraboval v lécích, pak do příslušné přihrádky rozklepl dvě ampulky. Jejich obsah se ve formě velmi řídkého aerosolu pomalu vsakoval do šéfových plic. Křečovité záchvěvy postupně ustávaly, dech se stával klidnější. Po chvilce otevřel šéf oči. Pozvedl ruku k masce, ale zdravotník ji zachytil.

„Ještě pět minut, pane. Pak vás osvobodím a budete fit.“

Šéf přikývl a uložil se pohodlněji.

I my jsme museli čekat. Ta důležitá zpráva ležela písmem dolů. Naštěstí to skutečně trvalo jen pět minut. Zdravotník sundal kyslíkovou masku, šéf se zhluboka nadechl, prohlásil, že je v pohodě a poděkoval zdravotníkovi za rychlý zásah.

Po odchodu všech si šéf opět sedl za stůl a znovu začal číst onu zprávu. Neslyšná a neviditelná virtuální kamera se mu dívala přes rameno.

Na to, jaké převratné informace zpráva obsahovala, byla docela krátká:

„Potvrzuji tímto své předchozí hlášení. Saudi disponují šesti multihlavicemi, každá obsahuje pět náloží o síle 100 kilotun. Dále mají připraveno pět letadel Boeing 777 a jeden Airbus A320 jako nosiče těchto hlavic včetně sebevražedných osádek. Odposlech je mimořádně náročný, rokují v nákladním výtahu, pendlujícím mezi třetím podzemním podlažím a sekundární kuchyní v pátém patře. Naštěstí vše probírají několikrát, teď se dohadují o podrobnostech a časové koordinaci. Zdá se, že chtějí využít náš státní svátek, jak to již jednou udělali. Velice doporučuji spustit operaci Skryté slunce, nejlepší čas je ve čtvrtek v poledne, to budou na společné modlitbě v Kaabě. Bez ohledu na naši skupinu, začněte jednat, než bude pozdě. Subvysílač bude vysílat, dokud mu bude stačit energie, pak proběhne tichá autodestrukce. Budu se snažit vysílat novinky až do konce, neočekávám, že vyváznu. Hadar“

Šéf pohlédl na fotografie na kraji stolu. Jednu z nich, snímek mladé ženy s nádherným úsměvem pohladil, načež ho sklopil lícem dolů. Jen tak tak jsme zahlédli na spodku fotografie hebrejské kudrlinky: Tátovi - Hadar. Pak vyšel ze dveří.

Sledovali jsme jeho pouť k premiérovi, prezidentovi až došel na velitelství armády. Tam po chvilce dohadování se, mávání rukama a čmárání po tabuli odsouhlasil změnu plánu - nebude to Skryté slunce, ale Smutná zahrada. Problém byl v tom, že jsme nevěděli, co ta kódová jména znamenají. Nezbývalo, než tomu nechat volný průběh.

O to víc jsme sledovali sešlost zlatě opásaných mužů v nákladním výtahu. Automatický tlumočník se už nezasekával, takže jsme vyslechli další podrobnosti hrůzného plánu. Připravovalo se zničení pěti nejvýznamnějších izraelských měst, tím pádem k rozvrácení státu Izrael. K Haifě, Nazarethu, Tel Avivu, Be‘er Shevě a Jeruzalému se mělo přiblížit pět Boeingů, nesoucí raketu s nukleárními hlavicemi. Měly se tvářit jako obyčejné turistické a charterové lety. Šesté letadlo, Airbus A320, mělo doletět co nejdále nad západní Evropu, kde mělo raketu vypustit nad co největším městem. Falešná imatrikulace ho měla identifikovat jako Airbus A320 izraelské společnosti IsrAir. Tím měla být Evropa uvedena do zmatku, kdo na koho útočí.

To už seděl Mistr Aelli u speciální konzole a debatoval svou chraplavou řečí s Gaiou. Při tom psal na futuristické počítačové klávesnici. Trvalo hodinu, než skončil přeprogramování Gainých pravidel. Pak se konečně uvolnil, úlevně se opřel v křesle a prohlásil:

„Tak toto byla největší fuška mé kariéry. Už jsem si začínal zoufat, ale prošlo to. Od teď je Gaia naprogramovaná na zničení všech těles pohybujících se minimálně sto metrů nad zemí a obsahující minimálně jeden kilogram štěpných látek, a to i za cenu ohrožení života posádky daného tělesa. To mi trvalo nejdéle, je to hluboko v základních pravidlech. Pouze doufám, že tu disharmonii Gaia ustojí. Pro jistotu jsem jí zadal vytvoření jejího klonu už s tímto upraveným pravidlem. Což by mohl být docela problém, protože na jednom světě nesmí být dva odlišné mozky... Moment!“

Opětovně se nahrbil nad klávesnicí a přitom skutečně na Gaiu vrčel. Tentokrát to trvalo jen pět minut.

„Uf, stihl jsem to. Na poslední chvíli! Zablokoval jsem inicializaci klonu, musíme to v případě potřeby udělat ručně. Gaia nám k němu udělá přístup z Malého...Zetka? Říkám to správně? Fajn, takže bychom měli mít od všelijakých nukleárních zbraní pokoj.“

Teď už jsme jen čekali, s čím vyrukuje Izrael.

Nemuseli jsme čekat dlouho. Hotel už od čtvrtečního rána připomínal hotel ne rozhrábnuté, ale rozkopnuté mraveniště. Zlatě opásaní státníci šikovali své ovečky, mezi tím se neúnavně proplétali příslušníci ostrahy, duchovní neustále dávali požehnání na všechny strany... Teprve k jedenácté hodině ruch postupně utichl, jak jednotlivé skupiny opouštěly hotel, procházely Branou krále Abdulazize a houfovaly se u svatyně Kaaba. Po půl dvanácté začala umra, malá pouť, při níž poutníci vykonávají tawáf, rituál sestávající ze sedmerého pomalého obcházení Kaaby proti směru směru hodinových ručiček.

Ve tři čtvrtě na dvanáct se pět kilometrů od arabského pobřeží vynořila věž izraelské ponorky třídy Dolphin. Je to prakticky na dohled křižovatky dálnice číslo 5 se silnicí 301, vedoucí do Mekky. Ponorka v rychlém sledu vypustila tři střely s plochou dráhou letu, načež se opět zanořila. Vše trvalo šest minut, pobřežní obrana neměla šanci. První střela začala téměř okamžitě vydávat nesmírně silný elektronický jekot, čímž spolehlivě zahlušila radary i jiná elektronická zařízení. Letadla, hlídající Mekku, byla úplně bezmocná. Síla rušivého signálu byla natolik enormní, že hravě prošla veškerým stíněním.

Po chvíli bylo zřejmé, že střely míří na Mekku. V nízké výšce, asi padesát metrů nad povrchem, jak se slušnou střelu s plochou dráhou letu sluší. Tamější obrana, spoléhající na radary a elektroniku byla bezmocná. Některá rychlopalná protiletadlová děla začala střílet naslepo, pouze podle odhadu obsluhy. Jednu chvíli to vypadalo, že měli úspěch. Druhá střela se zapotácela a začala za sebou zanechávat mlžnou stopu, která se mžikem přeměnila v pořádný oblak. Jásání obrany zaniklo v mocném záblesku, jak oblak aerosolu explodoval. Obrana v tomto směru prakticky přestala existovat. Třetí střela poklidně, pokud se to dalo říci o raketě řítící se rychlostí 600 kilometrů za hodinu, pokračovala ke svému cíli. Již nebyl nic, co by ji mohlo zastavit. O pár okamžiků později se nad Kaabou zrodilo nové slunce.

teoretické zóny poškození: žlutý okraj: dosah atomového ohně, červený okraj: ničivá tlaková vlna, zelený okraji: radiační zamoření

Účinky bomby byly dobře propočítané. Kaaba se dnes díky hledištím a ochozům podobala fotbalovému stadionu. Vysoké hotely v těsné blízkosti tříštily tlakovou vlnu. Na východní straně, kde zatím nebyly žádné hotely, se rozprostíral pruh holé země, kde tlaková vlna neuškodila. A jelikož samotná čtvrť okolo Kaaby, Al Haram, leží v prohlubni, prakticky všechny nebezpečné složky se neškodně rozptýlily nad zemí. Zničena byla pouze Kaaba a okolí v průměru jednoho kilometru, naštěstí díky bezpečnostnímu perimetru prázdné.

Islám utrpěl nedozírné škody. Jednou ranou byly zničeny politické i duchovní špičky islámských zemí. A nejcennější a nejsvatější místo celé víry bylo zalité radioaktivní skleněnou vrstvou, která z něho udělala naprosto nedostupné místo.

Prakticky okamžitě po vypuštění izraelských raket se ukázala provázanost Židů na Zemi. Jak v samotném Izraeli, tak v mnoha světových zpravodajských agenturách začali vysílat mimořádné zpravodajství o muslimské hrozbě, hrozící zničit klid a mír na Zemi. Znovu se připomínaly události, kdy islámští fanatici vraždili bezbranné oběti, jako byl útok na izraelské sportovce na olympiádě v Mnichově v roce 1972. V roce 1992 exploze zcela zničila izraelské velvyslanectví v Buenos Aires a vyžádala si 29 mrtvých a 252 zraněných, k útoku se přihlásila proíránská Organizace islámské svaté války. Nebo rok 1996, kdy si sebevražedný pumový útok v centru Tel Avivu vyžádal 14 mrtvých a 125 raněných, k odpovědnosti se přihlásil Hamas. A jako nejnovější zpráva byl představen muslimskými státníky schválený plán na zničení státu Izrael za pomocí nukleárních zbraní nesených upravenými letadly. Po této zpravodajské bombě hlasatelé vždy vážným hlasem přečetli prohlášení Izraelské vlády, že k obraně své svrchovanosti použije jakýchkoliv prostředků. Následující normální program často přerušovaly živé vstupy, ukazující různé archivní záběry islámských zvěrstev. Pak, asi hodinu po dopadu raket, přišla ta hlavní zpráva. Všechny hlavní stanice přerušily program s tím, že bude následovat prohlášení prezidenta Izraele. Po chvilce zrnění s vážnou hudbou v pozadí se ukázal obraz izraelského prezidenta, sedícího za mahagonovým stolem. Na zdi v pozadí visela izraelská vlajka. Hudba se ztišila, ale stále podbarvovala projev:

„Vážení diváci, přátelé. Těžko se mi hovoří o událostech, které nastaly. Jak už víte, na Pan-Arabském kongresu dohodli státní představitelé muslimských států hrůzný plán. Saudská Arábie získala za tiché podpory Turecka z americké vojenské základny v tureckém Incirliku šest raket s nukleárními náložemi. V každé raketě byla takzvaná multistřela, neboli několik nezávislých náloží, v tomto případě pět hlavic, každá se silou sto kilotun TNT. Jelikož Saudská Arábie nemá vhodné odpalovací zařízení, chystali se tyto rakety dopravit k cíli v pěti upravených letadlech Boeing 777. Poblíž cíle měli raketu odpálit bez ohledu na zničení drahého stroje i život posádky. Sebevražedných atentátníků se v muslimských zemích najde dost a dost. Šestou hlavici chtěli naložit do upraveného Airbusu A320 s falešnou imatrikulací, která měla odkazovat na stroj izraelské letecké společnosti IsrAir. Takto pozměněný Airbus se měl vydat na daleký let, až do Bruselu. Pokud by byl stroj objeven dříve, měla posádka zničit nejbližší velké město. Tím chtěli uvést Evropu do zmatku. Tento plán s bouřlivými ovacemi nadšeně schválili všichni nejvyšší státní i duchovní představitelé islámu.“

Prezident si odkašlal, upil vody z karafy a pokračoval:

„Jelikož jsme nevěděli přesné časy, kdy plán začne, a hrozilo nebezpečí z prodlení, byli jsme nuceni sáhnout po první vhodné zbrani. Bohužel jsme měli jen střelu s plochou dráhou letu, umístěnou na ponorce. Dvojnásobné bohužel, tato střela byla vybavena nukleární hlavicí se silou 300 kilotun TNT. Jelikož jsme nevěděli, kde jsou rakety a upravená letadla umístěna, museli jsme zabránit zadání rozkazu k akci. Proto jsem já osobně, jako vrchní velitel ozbrojených sil mé vlasti, vydal rozkaz k bombardování oblasti, ve které se nacházely osoby s možností spustit ten hrůzný plán na zničení Izraele a jednoho evropského města.“

Prezident se silně potil, ruce i hlas se mu třásly.

„Vážení přátelé, s velikou lítostí musím tímto oznámit zničení místa, kde se odehrával Pan-Arabský kongres, který byl pouhou zástěrkou nad setkáním vysokých státních a duchovních činitelů, kteří se měli domluvit na našem zničení. Bohužel, tímto místem byla čtvrť Al Haram, ležící v městě Mekce, konkrétně místo zvané Kaaba. Je mi nesmírně líto nevinných obětí. Naštěstí, díky bezpečnostním opatřením, které doprovázely Pan-Arabský kongres, byla čtvrť Al Haram vyklizena, aby tyto vyvolené nikdo nerušil. Tak se stalo, že se exploze civilního obyvatelstva Mekky nedotkla. Nebezpečné složky výbuchu se neškodně odrazily do vzdu...“

Prezident sebou škubl, pokoušel se nadechnout, ale nepodařilo se mu to. Ruce křečovitě svíral na hrudi a pomalu modral. Pak do záběru kdosi vběhl. Tím přenos skončil.

I my jsme se dozvěděli o útoku na Mekku jen díky tomu, že jsme sledovali muslimské státníky. Gaia sice zaregistrovala rychle letící předmět, který obsahoval hroudu štěpného materiálu, ale jelikož neodpovídal pravidlům, nic s ním neudělala. Mistr Aelli byl na zhroucení. Neustále si vyčítal, že do pravidel nedal místo výšky rychlost nad 400 kilometrů za hodinu. Takovou rychlostí se žádný pozemní dopravní prostředek nepohybuje, zvlášť, má-li nést nějaký náklad. Jindřich ho chvíli pozoroval, ale pak odkvačil do Impéria na pomoc. Za dvě hodiny se vrátil s hlavou Aelliho klanu. Mistr Aelli měl pravdu, když říkal, že je z rodiny se svojí výškou dva a půl metru nejmenší. Hlava klanu se nad námi tyčila jako obr mezi trpaslíky. Hlavu musel mít skloněnou, aby jí nemlátil do stropu, a ten je ve výšce čtyř metrů. Normálními lidskými dveřmi by neprošel ani bokem. Jak byl Aelli jemně zelený, jako tráva, tak hlava klanu měla stříbřitě zelenou barvu jako starý lišejník. Bohatá zrzavá čupřina mu spadala po zádech až pod pás.

Mistr Aelli si předka povšiml, až když mu položil ruku na rameno. Pak se vymrštil, vytřešti oči a něco zadrmolil. Předek mu odpověděl hlubokým rachotivým hlasem. Bylo toho víc, mluvil skoro minutu. Mistr Aelli stál před ním jako nepřipravený žáček u tabule. Oči klopil k zemi a byl viditelně v rozpacích. Poprvé jsme také spatřili, jak to vypadá, když se Aelli červená. Byla by to zajímavá barevná kombinace, pokud by měli Aelliho lidé krev založenou na červeném hemoglobinu. Ti však měli modrou krev s AL-hemoglobinem na bázi aluminia, takže Aelli pouze tmavl až do modra.

Po chvíli začal Aelli odpovídat. Trvalo to další čtvrthodinu, pak se ale Aelliho předek usmál a plácl Mistra Aelliho po zádech. Po takové ráně by člověka odnesli na nosítkách se zlomenou páteří, ale Mistr Aelli jen tlumeně hekl. Pak hlava klanu ještě něco pronesla, načež se Mistr Aelli obrátil k nám a vážným hlasem pronesl:

„Jak jste asi poznali, tento pán je hlavou našeho rodinného klanu. Jmenuje se Aellission-hem-Aellia-af-Aellin. Je rád, že poznává ty dobré lidi, kteří jsou nuceni se mnou spolupracovat. A jen tak soukromě, nesmírně obdivuje pana Ferdinanda, který ve spolupráci s váženou kolegyní rozvířil stojaté vody imperiální vědy. To propojení světů přes komunikační obrazovky je ohromná věc. Trochu se stydí, že na tak jednoduchou věc nepřišel sám, když vyučoval na Imperiální akademii teorii programování inteligentních řídících systémů. Ehm, moment...“

Mistr Aelli se vrhl ke své speciální klávesnici ke spojení s Gaiou. Chvilku do ní zuřivě datloval za přihlížení a občasných poznámek hlavy rodu. Pak si pečlivě okoukaným pohybem setřel imaginární pot z čela.

„Abych nezapomněl, doprogramovali jsme do Gaie upravená pravidla. Nyní registruje všechny pohyby těles s radioaktivními materiály o hmotnosti přesahující jeden kilogram. Tato tělesa zničí v případě, že se pohybují rychleji než 400 kilometrů za hodinu, a to ve výšce od nuly do dvaceti kilometrů. Toto opatření by mělo obsáhnout všechny možné varianty. Ve všech případech bude informovat mě a další osoby, které se přihlásí. Její klon bude upraven podle aktuálního stavu.“

My jsme byli ovšem vystaveni krutému dilematu. Po zjištění plánu na zničení Izraele nukleárními zbraněmi přepravovanými letadly jsme provedli opatření, která tomuto měla zabránit. O tom však neměl Izrael ani ponětí, když rozjížděl svou akci na likvidaci nebezpečí. Použití vlastní nukleární zbraně v kombinaci s elektronickým rušením a termobarickou střelou ukazovalo na dlouhodobé plánování. Arabský plán byla výborná záminka. My však musíme nějak reagovat! Ale jak? Potrestat Izrael? Vždyť se »jen« bránil. Či přejít incident mlčením, jen s drobným upozorněním, že byla možnost nekrvavé likvidace nukleárních zbraní? Seděli jsme v chatě na Edenu, spolu s námi Aeliho předek s několika vyslanci Impéria, velitel Jegorov se synem, Boris s Jackem a několika chytrými psy a dumali nad možnostmi.

Odzbrojování

Po dlouhých a občas i vášnivých diskuzích jsme nakonec vymysleli schůdné řešení. Tedy, jak pro koho. Ignorovat jsme to nemohli, Izrael by nabyl dojmu, že se vlastně nic nestalo. Nějaké pokárání by se také minulo účinkem, neboť jsme nebyli na Zemi moc známí. Pochvala za likvidaci muslimského nebezpečí... Ano, i takový názor zazněl. Hlavně od psů, ti hlavně měli výhrady vůči Islámu. Taková drzost, tvrdit, že psi jsou nečistá zvířata! Pravděpodobně Mohameda některý pes při obraně svého pána pokousal a Mohamed pak psy neměl rád. Ale pochvalu jsme také zavrhli. Zbylo potrestání. Ani tohle nebylo jednoduché. To se lehko řekne, potrestat Izrael. Ale jak? Je to suverénní stát, nelze zajít za prezidentem a vrazit mu pár facek... Řešení navrhl mladší Jegorov. Aby příště nemohli použít nukleární zbraně, je nutno těchto zbraní Izrael zbavit. Když už Mistr Aelli s jeho předkem tak krásně přeprogramovali Gaiu, určitě bude už snadné zadat Gaie likvidaci štěpných materiálů. Anebo, ještě lépe, vyměnit štěpné materiály za olovo...

Aelli starší chvíli zíral, pak si polohlasně postěžoval. Mistr Aelli se rozesmál a pak nám to přeložil:

„Děda říká, že se už nediví, že lidi ze Země dělají takový rozruch. To báječné neortodoxní myšlení! Ta vynalézavost! Přesně tohle Impérium potřebuje!“

Děda si pak přivlastnil Aelliho klávesnici a začal na ní psát všemi dvaceti. Nezapomínal ani používat hlasový vstup. Mladý Aelli sledoval předka s užaslým výrazem v obličeji. Sem tam dokonce zavrtěl udiveně hlavou. Nakonec se starší Aelli opřel a prohlásil jakž takž srozumitelně česky:

„Příkaz jsem zadal. Pro vykonání onoho jest nutná zvuková zpráva, která zní: Gaia Nuke. Dav osob jest omezen na pět: vnuk, Jana, Michal, Jack, Jegorov. Bylo mi s vámi příjemně, leč má práce stojí. Mějtež se tu krásně a nezlobte. Někdy na viděnou.“

Úkolu informovat Izrael o potrestání se ujal velitel Jegorov. Rusko nyní spolupracuje s Izraelem mnohem více než za časů Sovětského svazu. Rozhodl se jít na to menší oklikou přes šéfa MOSSADu. Ten jednoho rána přišel do kanceláře, ale ve dveřích se zarazil. Stolu trůnil velký, plochý počítačový monitor, otočený ke dveřím zadní plastovou stěnou s větracími profily. Šéf jistojistě věděl, že včera při odchodu na stole žádný nebyl. Opatrně proto vycouval ze dveří, jemně je zavřel a zamířil na strážní stanoviště.

„Kdo byl u mě v kanceláři?“

Velitel stanoviště udiveně nadzdvihl obočí.

„Pokud vím, tak nikdo. Můžeme se podívat na záznamy kamery ve vašem sekretariátu, ale jsem si jist, že tam dnes nikdo nebyl.“

Přece jen si šéf nechal zrychleně přehrát záznam, ale nic se v záběru neobjevilo. Nakonec zavolal pyrotechnika a technika a spolu se vydali zpět do kanceláře. Šéf odemkl dveře a opatrně nahlédl do kanceláře. Monitor stále trůnil na jeho pracovním stole. Matně černý se stříbrným rámečkem. Pak se ozval technik:

„Co to je? Vypadá to jako plochy monitor, ale kde má kabely a napájení?“

Pyrotechnik se opatrně přiblížil ke stolu a z kapsy vytáhl měřicí přístroj, připomínající kalkulačku s trychtýřem, namířil na monitor a zmáčkl kombinaci kláves. Přístrojek zafuněl, zablikalo několik světélek a na displeji se objevily výsledky. Pyrotechnik jen zakroutil hlavou:

„Mě to tady žádné ohrožení nehlásí. Žádné sloučeniny na bázi střelného prachu, žádné nitridy ani nitrily. Prostě nic.“

Technik si dodal odvahy a obešel stůl, aby se podíval na monitor zepředu. Vytřeštil oči a zamával na ostatní, ať se také přijdou podívat. Ostatní zírali taktéž. Na monitoru se skvěla trojcípá zlatá hvězda na sametově černém štítu se stříbrnými tečkami hvězd.

Šéf se zarazil a začal přemýšlet, kde to podivné logo viděl. Mercedes má ve znaku také trojcípou hvězdu, ale tohle nebylo ono. Vzpomněl si. Bylo to v tom mimozemském vysílání, jak ten zelenej sepsul Amíky, že by od nich ani pes kůrku nevzal! Ne, že by to nepotřebovali, ale vzhledem k dnešnímu stavu USA je to bezpředmětné. Technik najednou prohlásil:

„Šéfe, ten obraz není statický obrázek, je to buď video nebo animace. Sledujte tuhle hvězdu.“

Technik ukázal, až se jeho prst dotkl obrazovky. Znak s hvězdou zmizel, objevil se jiný: Pomalu se otáčející země s měsícem, v pozadí Mléčná dráha. Než stačili postřehnout další podrobnosti, objevila se dívčí tvář orámovaná černými kudrnami. Chvilku na ně zírala, pak prohlásila:

„Vy jste Izraelský šéf, že? Momentík, hned vás přepojím, chce s vámi mluvit velitel Jegorov.“

Dívčina zmizela, opět se objevila Země. Za několik minut se objevila mužská tvář. Šéf ji hned poznal, byl to skutečně ten Rusák, který zabránil Amíkům nacpat se alespoň na kraj Ruska.

„Dobrý den, jsem Jegorov. Určitě mě znáte z televizních záběrů ohledně havarovaného amerického křižníku. Prosím, posaďte se, bude to delší. Nevím, nakolik pánům s vámi důvěřujete, já bych však jednal raději jen s vámi.“

Technik s pyrotechnikem nečekali, rozloučili se a odešli. Šéf se pohodlně usadil do svého křesla, podíval se na monitor a řekl:

„Dobře, jsem sám. S čím vám mohu pomoci?“

Jegorov se usmál. Vlastně to nebyl úsměv, jen zvedl koutky úst a ukázal zuby.

„Nemůžete nám pomoci ničím. Zmrvili jste, co jste mohli. Váš neuvážený surový zásah málem rozpoutal podstatně větší konflikt. Jen díky tomu, že Rusko spolupracuje s návštěvníky z Impéria, neodstartovaly ruské rakety. A narušili jste také společně vypracovaný plán, jak zabránit všem takovým nukleárním výstřelkům.“

Šéf výzvědné služby vztekle zareagoval:

„Bylo to naše právo! Jednalo se o ochranu naší vlasti!“

Jegorov se předklonil:

„Pěkně jste to okoukali od Američanů! Ti si také osobovali právo zasáhnout kdekoliv na světě »na obranu jejich zájmů«. Neinspirovali jste se náhodou humanitárním bombardováním bývalé Jugoslávie? Američané se potrestali sami, vás to také čeká. Akorát se výkonu musíme ujmout my.“

Jeho protějšek vztekle zařval:

„To vám neprojde! Budeme se bránit všemi prostředky! My jsme i podle bible vyvolený národ!!!“

Jegorov jen vrtěl hlavou:

„To vám nikdo nebere, ale dovoluji si upozornit, že příčinou je mimozemský psychický virus. Znám psychiatra, který by se vás ujal. Také si dovoluji upozornit, že jste sice zničili Mekku, ale rozkazy jste nezastavili. Jen pro vaši informaci, před hodinou odstartovala upravená arabská letadla.“

Izraelec zbledl, ale Jegorov pokračoval:

„Díky našemu plánu se letadla zřítila půl hodiny po startu v pěkné pouštní neobydlené oblasti. Nic jiného se nestalo, štěpné látky jsme jim změnili v olovo. To je totiž náš plán. Vy jste byli ale moc rychlí, nestačili jsme vás upozornit, že řešení už existuje a je funkční. Mimochodem, jak dlouho jste ten útok plánovali? Ta ponorka byla nějak rychle po ruce.. Ale zpět k trestu...“

Šéfova tvář zvolna přecházela do fialova, když sípavě vykřikoval:

„To přesahuje všechny meze! Okamžitě vyhlásím vojenskou pohotovost!“

Teď se Jegorov skutečně usmál:

„No dobře. Nebudeme tomu říkat trest, ale zabezpečení regionu. Rozhodli jsme se vás zbavit starostí.“

Šéf se zarazil:

„Teď nechápu. Buď jste blázen, nebo...“

„Blázen nejsem. Zbavíme vás starostí s údržbou vašeho jaderného arzenálu. V této chvíli jsme všechny vaše štěpné materiály ve zbraních nahradili olovem. Zápalky nepatří do rukou dětem. A nyní, prosím, odstupte minimálně metr od terminálu, zlikviduji ho.“

Šéf jen nevěřícně sledoval, jak se obrazovka zahalila do šedivého oblaku. Když se oblak rozplynul, stůl byl prázdný.

Izrael jsme měli z krku. Saudi již byli za plán na použití jaderných zbraní potrestáni dostatečně. Ještě snadnější jsme to měli v Turecku. Turecká armáda se provinila tím, že z americké základny v Incirliku ukradla americké nukleární zbraně. Jak ukázalo dodatečné pátrání, nebyly to první ukradené hlavice. V utajeném skladu v pohoří Taurus se nacházely další. Jak ty v Incirliku, tak i ty v tajném skladu se během noci změnily na trochu předimenzovaná těžítka.

Ráno ovšem nastal na tajné základně poprask. V pět hodin ráno začínal automatizovaný sběr dat z měřičů radioaktivity, umístěných po celé základně, nejvíce však ve skladech. Data se zpracovávala tak, aby byly sestavy dostupné v šest hodin, kdy se měnily služby. Pár minut před šestou vtrhl do kanceláře velitele služby vrchní technik:

„Plukovníku, máme problém. Nevím jak, ale asi se pokazily všechny měřiče radioaktivity ve skladech jedna až čtyři, kde jsou umístěny hlavice! Všechny ukazují nulu!“

Plukovník Ahmad strnul. V době jeho služby! To nemohlo počkat, až bude mít službu ten kretén Mustafa? No nic, co se dá dělat... Pokývl hlavou technikovi, otevřel nenápadná dvířka v dřevěném obložení kanceláře a zmáčkl třetí tlačítko shora. A začaly se dít věci. Před hlavní vjezd do základny, připomínající tunel, se nasunula sendvičová stěna. Silné pláty olova, plastiku a betonu přehradily vstupní koridor a neprodyšně zapečetily základnu. Teprve nyní, kdy nehrozilo, že je někdo z okolí zaslechne, se rozječely sirény. Počítačem generovaný hlas hlásil nebezpečí zamoření radioaktivitou. Službu konající vojáci se urychleně soukali do ochranných oděvů a poté spěchali na svá stanoviště. Přes vzduchové vstupy se nasouvaly ochranné filtry, rozjela se nouzová vzduchotechnika, udržující na základně podtlak. Během pěti minut byli všichni na svých místech a sirény mohly ztichnout. Technici pod vedením plukovníka Ahmada začali demontovat a kontrolovat měřiče radiace. K nečekanému překvapení všech byly naprosto v pořádku. Měření kalibrovaným zářičem ukázalo naprosto přesné hodnoty. To byla záhada!

Do toho zmatku přijel plukovník Mustafa. Ukázalo se, že hodnocení plukovníka Ahmada bylo naprosto dokonalé. Mustafa ve svém novém Ferrari řízl smykem poslední zatáčku a vřítil se do vjezdu. K jeho překvapení na něj nečekal stometrový koridor, ale pevná betonová stěna. Náraz do ní vyhodnotila automatika jako útok na základnu. Sirény zaječely podruhé, z krytých střílen se vysunuly těžké kulomety a rudé Ferrari i s kreténem Mustafou rozstřílely. Na závěr promluvil i napalmový plamenomet, takže měl Mustafa pohřeb žehem. Neproběhl tudíž muslimský pohřeb a Mustafa se neodebral do ráje, nýbrž do pekla...

Na základně pokračoval technici v přezkušování měřičů. Všechny byly v pořádku, tudíž zbývalo, že nejsou v pořádku hlavice. Nakonec nechal plukovník jednu dopravit do laboratoře, kde ji vrchní technik se svým zástupcem velmi opatrně rozebrali. Poslední fáze se zúčastnil i plukovník, takže viděl na vlastní oči jakousi tmavě šedou matnou hmotu místo stříbřitě lesklého plutonia. Chemický rozbor ukázal olovo. Nezbývalo nic jiného než zrušit stav ohrožení základny.

Plukovník s techniky seděl v kanceláři. Technici dumali nad procesem, jak se z plutonia stane olovo. Věděli, že olovo je konečným produktem radioaktivního rozpadu, ten ale trvá v extrémním případě miliony let. Velitel zoufale přemýšlel, jak to vysvětlí nadřízeným. Pak zazvonil telefon na jeho psacím stole. Plukovník ho zvedl, ohlásil se a pak jen bledl a tiše poslouchal. Na konci jen tiše pronesl »Provedu« a opatrně položil telefon. Chvíli jen zíral před sebe, pak promluvil:

„Z vrchního velitelství armád volal přímou linkou prezident. Už vědí, co se u nás stalo. Nebyl to žádný neznámý přírodní úkaz. Byli jsme potrestáni za krádež nukleárních hlavic ze základny v Incirliku. Také tam již žádné hlavice nejsou, potkal je stejný osud jako ty naše. Abychom prý nebyli v pokušení...“

Zvonění telefonu ho přerušilo. Plukovník se ohlásil, chvíli naslouchal, pak telefon opět položil:

„Volali z šifrovacího, že na zabezpečený fax došla zpráva. Za chvíli ji přinesou. Obsahuje pokyny k uzavření základny.“

Uplynuly dva měsíce relativně klidného období. Ruský prezident jezdil po světě, setkával se s vysokými státníky a dlouze hovořili, valnou většinou v soukromí. Pak Kreml oznámil, že za dva dny večer vystoupí ruský prezident se závažným projevem, který bude mít dopad na celý svět. Všechny hlavní světové agentury se chystaly projev přenášet živě. Moskevští hoteliéři měli žně. Hotely byly nacpány zahraničními dopisovateli, televizními štáby a různými dalšími typy žurnalistů.

Jelikož byl kongresový sál v Kremlu nezpůsobilý z důvodu opravy zastaralé audio a videotechniky, konala se tisková konference v Moskevské škole managementu ve čtvrti Skolkovo. Málem se tam všichni nevešli.

kongresová hala Školy managementu, moskva, skolkovo

Ačkoliv konferenci naplánovali od desáté hodiny večerní, první příchozí začali tvořit hlouček u zavřených dveří již něco po sedmé. První bomba vybuchla hned na počátku. Sál se již zaplnil, na pódiu čekal oblý stůl s řadou křesílek. Dočkal se. Prezident, premiér, ministr obrany, pár generálů.

Pak jsme přišli my. Jako první Mistr Aelli, pak Jana s Michalem, Ursis Pjotr, Jack s Borisem a velitelem Jegorovem, modrý Krišna, na závěr Jindřich s Jindřiškou. To se už v sále zvedal docela regulérní řev. Velitel Jegorov zůstal u řečniště a pokoušel se nastolit klid. Trvalo to asi deset minut, než se dav ztišil. Velitel Jegorov přivítal všechny v sále a pak vysvětlil, jak je to s přítomností různých mimozemských osob. Připomenul osud křižníku Philipine Sea a dodal, že nebýt pomoci mimozemských přátel, tak by Kaliningradská exkláva s širokým okolím již neexistovala. Pak dodal:

„Spolupráce se ukázala být natolik prospěšná, že mají právo být u dalšího historického zlomu. Dámy a pánové, prezident Ruské Federace!“

Prezident se vyměnil místo s Jegorovem:

„Dámy a pánové, těší mě vaše hojná účast. Jsem si jist, že vše, co zde řeknu, pravdivě předáte dál. Po dlouhých rozhovorech s mimozemskými i pozemskými přáteli jsme s vládou Ruské Federace a s generálním štábem armád přistoupili k závažnému kroku.“

Ticho by se snad dalo krájet a exportovat. Prezident upil vodu z karafy a vypustil ještě větší mediální bombu:

„Dámy a pánové, dovolte mi učinit závažné prohlášení. Dnes o půlnoci moskevského času vydám rozkaz k deaktivaci našeho jaderného arzenálu. Tím okamžikem se Ruská Federace vzdává svých jaderných zbraní!“

Konec věty zanikl v nesmírném hluku z obecenstva. Prakticky všichni žurnalisté stáli a řvali své otázky, vzájemně se překřikujíce. Řev to byl takový, že slabší novinářky doslova kolabovaly. Trvalo nesmírně dlouho, než se rozruch uklidnil. Celou tu dobu stál prezident u mikrofonu, ležérně se opíral o pultík a mírně se usmíval. Z reproduktorů celou tu dobu znělo, že pan prezident bude odpovídat na otázky až po skončení projevu.

Když konečně sál ztichl, prezident pokračoval:

„Jistě si pamatujete na množství mírových jednání a dohod o omezení toho či onoho. Vždy bylo okolo nich mnoho vzletných proslovů, ale nic se ve skutečnosti nezměnilo..Nynější uspořádání světa nám dává naději na posun vpřed. Supervelmoc USA se po nezdařeném pokusu o ovládnutí světa rozpadla na houf městských státečků, některé státy dokonce unii opustily. Možnost hromadného nukleárního útoku je tak dosti omezená a jednotlivé atomové zbraně se likvidují lépe. Samozřejmě, na světě existuje více zemí s jaderným arzenálem. Na tyto se nyní nyní obracím s prosbou o následování našeho vzoru.“

Prezident se mírně pootočil k čelní stěně, kde se od stropu spouštělo promítací plátno, na kterém se objevila další lidská tvář:

„Bonjour, Monsieur le Président, de la belle ville de Paris.“

Francouzi mají často k Rusku romantický a sentimentální vztah. Obraz Ruska ve francouzských očích je vykreslen většinou jako země s bodrými venkovany ve vyšívaných kožiších, hrajících na balalajky a pořádajících bujaré hostiny. A je ovlivněn především někdejším okouzlením ruskou klasickou kulturou. Literaturou - Puškinem, Turgeněvem, ruskou hudbou a ruským baletem. A pak také velmi početnou vrstvou ruských emigrantů, která po bolševické revoluci zaplavila Paříž a která se skládala hlavně z tehdejší ruské elity, aristokratických rodin, univerzitních profesorů a vysokých důstojníků, a která onen výše uvedený romantický pohled velmi pomáhala šířit. Francouzský prezident se chvíli rozplýval nad oboustrannou spoluprací a pak přihodil své prohlášení:

„Francie následuje Ruskou Federaci a taktéž se k dnešní půlnoci vzdává jaderné výzbroje. Zároveň nabízí volné kapacity nově postaveného závodu na přepracování jaderných zbraní na palivo vhodné do atomových elektráren.“

Následovala Čína, Anglie, Indie... Pikantní bylo vystoupení Izraelského prezidenta, zvláště po Izraelském jaderném útoku na Kaabu. Nepřímo řekl, že po takovém brutálním činu se zbavili jaderných zbraní téměř okamžitě po oné události. Představitel Texaské republiky potvrdil, že po osamostatnění Texasu si všechny atomové zbraně odvezla armáda USA mimo jedné historické znehodnocené bomby Mark 4, která je součástí pomníku u letecké základny Carswell. V Pákistánu právě probíhal armádní puč, který měl zlikvidovat Taliban a nastolit lepší státní zřízení. Vzhledem k tomu, že o atomové zbraně se starala právě armáda, která měla podstatnou převahu, o atomové zbraně bylo postaráno. Jediný problém představovala Severní Korea, která světu vzkázala, že si od nikoho nenechá do svých záležitostí kecat. Pak se provalilo, že jediný severokorejský podzemní jaderný výbuch byla fraška s několika tunami důlní trhaviny a barelem radioaktivních kalů, které svou radioaktivitou simulovaly jadernou nálož.

Tisková konference pokračovala, všichni se usmívali, novináři nevěřili svým smyslům... Jen my jsme věděli, jak to ve skutečnosti bylo. Velitel Jegorov se domluvil s generálním štábem, ten kontaktoval prezidenta. Sešli se u něj na dače, Jegorov vysvětlil, jak to vlastně bylo s Izraelem, Pan-Arabským kongresem v Mekce a jak Izrael přišel o svůj atomový arzenál a Turci hned po nich. Potom deklaroval pevné rozhodnutí vyslanců Impéria nedopustit jaderný holokaust. Pak nadhodil vějičku, že by Rusko mohlo být vůdčí silou v jaderném odzbrojení. Nikdo mimo Izraelců a Turků o posledním vývoji neví a ani jeden se tím chlubit nebude. Na druhý den přijel na daču Mistr Aelli se zbytkem delegace z Impéria a, jak se říká, ledy se pohnuly. Ruský prezident rozumně usoudil, že když už má přijít o atomové zbraně, tak ať je to s pořádnou parádou. Proto to cestování po světě a setkávání se s politiky, prezidenty a premiéry.

Svět se konečně pomalu stával klidným místem.

Ptákové

Po čase jsme si zase lebedili na Edenu. Mladý Jegorov rozmazloval papoucha, jeho otec se motal okolo Jolany jako mlsný kocour. Jolana, inspirována spolužitím matky s dědou Ferdinandem, pomalu podléhala. Pak se na návštěvu stavil Mistr Aelli. Dal vědět dopředu, že přivede návštěvníka, tak ať se moc neděsíme. Měl to být někdo úplně nový. Mistr Aelli ho našel sedět ve výtahu, čekajícího, až se objeví někdo rozumný. Aelli byl zrovna na cestě k nám, tak ho vzal sebou. Vzhled návštěvníka byl pro nás šok.

Nejen Jana si vzpomněla na pověsti o Ptákohlavech. Mistr Aelli si všiml naší reakce a zareagoval:

„Nebojte se. Vypadá sice divně, ale hovoří archaickou češtinou. Poví nám historii svého rodu, mě už něco naznačil. Jo, jmenuje se, a teď se podržte, Zdeslav Leopold Střítezský. Také jsem se divil...“

Bylo to dlouhé vypravování. Nejdříve jsme jen poslouchali, pak jsme se přesunuli do společenské místnosti ve srubu, Jindřiška objednala tři externí ovladače přehledové obrazovky, postavila a pověsila je okolo, aby pěkně snímaly scénu a pan Zdeslav začal znovu od začátku:

Již od počátku věděli, že jsou boží děti. V dobách úsvitu civilizace se mezi houfem měsíčků objevilo obrovitánské kolo. Z toho kola slétli na Zemi bohové. Byli krásní, se svými mnohobarevnými křídly, které se jim doširoka rozpínaly na zádech. Ovšem k tomu měli i pevné nohy a nesmírně obratné ruce, hlavně samice. Byli celí porostlí jemnými barevnými pírky, které houstly v oblasti kloaky a na vršku hlavy. Oči jim jantarově zářily, ovšem v okamžicích hněvu zezelenaly. Tvář jim zepředu zdobil nádherný zobák. Jejich řeč zněla jako tiché cinkání zvonečků.

Bohové s nimi prožili mnoho generací, učili vhodné lidi základním znalostem. Zvláště chytré jedince zvali na svoji loď, odkud se ti vraceli neskonale moudřejší. Pak, uprostřed oslav jarní rovnodennosti, se s tichým smutkem rozloučili a odletěli. Volala je vlast, byli přepadeni surovým nepřítelem a každé plavidlo spěchalo domů. V jeskynním komplexu, kde bydleli, zanechali učící stroje a obrovskou knihovnu.

Pomalu plynula staletí. Civilizace vzkvétala, mocně postrčena v dobách úsvitu. V rychlém sledu následovaly vynálezy, ulehčující život všem na zemi. To byla totiž základní podmínka bohů: jednotný lid. Žádný rod se nebude vyvyšovat nad jiný, celý Země je společná, stejně tak i vzduch k dýchání i létání.

Ano, k létání. Vyvinuli se v dlouhém vývoji od létajících dinosaurů, přes ptáky až do dnešní podoby. Ta se jen po návštěvě bohů jen zjemnila. Ovšem bohové na tom byli lépe, ti měli křídla i ruce, oni měli jen křídla. Sice měli nějaké rudimentální zbytky prstů, ale ty by asi zakrněly. Bohové provedli několik úprav, takže každý z Národa měl u druhého kloubu šest prstů, čtyři prsty normální s dvěma protilehlými palci. Přesně, jaké prsty měli i bohové.

Byli na velmi vysokém stupni vývoje, když objevili Studni Světů. Prozkoumali stovky portálů, nalezli několik primitivních civilizací, ale také původní svět jejich bohů. Bohužel, bohové již nebyli bohy. Planeta prodělala nějakou kataklyzmatickou katastrofu, nepodařilo se pořádně zjistit, jakou. Podle prastarých divokých pověstí selhal pokus o nesmrtelnost, následovalo pravděpodobně přelidnění, regrese, návrat dávno vymýcených i nových nemocí. Degradační pád byl prudký a hluboký.

Teď byli oni jako bohové. Pomáhali obnovovat civilizaci, učili a podporovali vývoj a vzdělávání. Bohužel opomenuli dávné základní pravidlo - jedna země, jeden národ. Snad to odkládali na později. Takže zatím co se jedna tlupa měnila na civilizovanou skupinu, sousedé záviděli. Nebyli tam stále, jezdívali domů a přijížděli na kontroly. Po jednom takovém odjezdu následoval barbarský přepad, barbarům se při tom dostaly do rukou moderní technologie. Ne všemu porozuměli okamžitě, ale v chrámech, kde se ty cizí věci zkoumaly, bylo dost otroků na pokusy. Příjezd kontrolní skupiny provázel masakr. Nic netušící vědci a učitelé skončili v sítích, těch pár ozbrojenců z doprovodu bylo zabito téměř okamžitě. Zajatí učitelé a vědci byli krutě mučeni, aby prozradili tajemství moderních vynálezů.

Když se skupina dlouho nevracela, byla vyslána záchranná výprava vedená mladým ambiciózním velitelem ozbrojenců. Záchranná výprava se setkala s barbary vyzbrojenými moderními zbraněmi a byla téměř okamžitě zajata. Zachránil se jen mladý velitel, který si jasnozřivě těsně před přepadem odskočil do nejbližšího křoví. Z téhož křoví pak sledoval vítěznou oslavu barbarů. Pak ho napadla geniální myšlenka: Co by on dokázal s takovými bojovníky!

Barbaři, vysíleni oslavou, brzy usnuli a velitel začal provádět svůj plán. Ze všeho nejdříve otevřel uprostřed tábora kontejner s plynným uspávacím prostředkem, čímž získal několik hodin klidu na práci. Pak sebral moderní zbraně a odnesl do Studny Světů. Z popruhů udělal několik obojků, které navlékl náčelníkovi a šamanovi. K obojkům vedlo ocelové lanko druhým koncem připevněné k blízkému stromu. Pod tímto stromem také postavil malou pyramidu ze sešroubovaných kontejnerů, na které stálo jeho křeslo, vyrobené ze slepených kamenů různých barev. Scéna byla připravena. Ještě odtáhl přeživší členy své výpravy za křoví, kde je zanechal svázané a s roubíkem, aby nerušili jeho výstup. Pak rozptýlil po táboře antidotum.

Probouzejícím se barbarům se naskytl podivný výhled. Pod stromem stálo na jakémsi stupínku kamenné křeslo, v němž seděl neznámý tvor podobající se těm, které včera přepadli. Navíc, náčelník a šaman byli přivázáni ke stromu jako nějaká zvířata! Barbaři se začali zvedat a vrčet, jen zaútočit. Poněkud je brzdilo něco jako hrůza, co se to vlastně stalo, že náčelník, nejsilnější muž kmene, a nechá si připnout obojek a provaz! Moudrý šaman dopadl stejně. Navíc zmizeli zajatci a s nimi i ty báječné zbraně!

Pak tvor na stupínku povstal a hromovým hlasem zařval:

„Kdo si myslíte, že jste, že útočíte na moje děti?!“

Ten řev probudil náčelníka se šamanem. Šaman se teprve rozkoukával, ale náčelník pudově zaútočil. Stačil udělat s hrozivým vrčením jen dva skoky, pak ho neznámá síla uchopila za krk a mrštila s ním o kamenitou zem. Náčelník se zmateně rozhlédl, ale nikoho neviděl. Opět se pokoušel vrhnout se na toho cizince, který tam jen tak stál a posmíval se mu. Tentokrát ho ta neznámá síla srazila k zemi již při prvním skoku. To už zaslechl šamana, jak na něj volá cosi o obojku a šedivém hadovi. Ohmatal si krk a našel jak obojek, tak podivný provaz, kterým byl obojek uvázán ke stromu. Popadl ho záchvat vzteku na toho, kdo se na něj opovážil vztáhnout ruku a nasadit mu takový postroj. Začal vztekle řvát, škubat jak za obojek, tak i za ten podivný provaz. V pozadí slyšel cizince, jak se mu posmívá:

„I váš náčelník je na mě krátký! Aby nezlobil, musel jsem ho uvázat, jak se uvazují nebezpečná zvířata. Však se na něj podívejte! Vzteká se, válí se po zemi jako nějaké zvíře! Takto se člověk nechová.“

Tlupa nábožně poslouchala cizince. Ten navázal na svůj původní proslov:

„Jak to tak vypadá, budu se muset vámi zabývat déle. Podle zvyku, když jsem porazil vašeho bývalého náčelníka, stávám se jím nyní já. Má někdo námitky?“

Od tlupy se ozvalo jen nejisté polohlasné zavrčení. Ozval se ale šaman:

„Pokud chceš být náčelníkem, musíš se s tím starým bít nahý a holýma rukama. A musíš ho zabít. Troufneš si na to?“

S něčím takovým velitel počítal také. Osvobodil šamana od obojku, ať připraví místo na zápas. Šaman vyryl kamenem šišatou elipsu a prohlásil ji za místo utkání. Velitel šel osvobodit náčelníka a v duchu si probíral své poslední souboje v zápasech holýma rukama, v němž držel rudou stuhu v mistrovské třídě. Byl proto poněkud duchem nepřítomný, když se osvobozený náčelník náhle otočil a napadl ho. Velitel zareagoval o zlomeček vteřiny později. Uskočil, ale náčelníkova pěst ho zasáhla alespoň do ramene. Velitel upadl na záda a náčelník se na něj s řevem vrhl. Velitel měl sice vyražený dech a naraženou hlavu, přesto dokázal zareagovat. Pokrčil a vykopl pravou nohou. Patou zasáhl náčelníka na solární pletenec. Náčelník jen hekl a zavalil velitele svým tělem. To bylo poslední, co náčelník dokázal. Velitel se vykroutil zpod těla, kolenem udeřil náčelníka zboku do hlavy, čímž mu přivodil otřes mozku. Pak ho za nohu dotáhl do elipsy a stoupl si zády k bezvládnému náčelníkovi. Vypadal, jako by se kochal krásami krajiny, avšak ostražitě poslouchal probouzejícího se náčelníka. V okamžiku, kdy náčelník vyrazil k dalšímu útoku, mávl velitel pravým křídlem. Zpevněný konec zasáhl náčelníka do ohryzku a rozdrtil mu ho. Náčelník padl na ruce a nohy, chvíli chrčel, zběsile bušil křídly a ze zobanu mu tekl pramínek krve. Pak křídla domávala, ruce podklesly a náčelník padl k zemi. Pár křečí a bylo po něm.

Velitel se rozhlédl po ztichlé tlupě a pak vyzývavě pohlédl na šamana. Ten se schoulil, jako by dostal ránu, ale nezbylo mu nic jiného než před velitelem padnout na tvář a očekávat milosrdenství. Zbytek tlupy klečel tváří k zemi již dávno.

Dál to už bylo snadné. Osvobozeným členům výpravy nedal na vybranou, postavil je před tvrdé rozhodnutí - buď ho budou podporovat nebo zemřou. Kupodivu bylo u dvou mužů přesvědčení silnější než pud sebezáchovy. A naopak, jeho zástupkyně a dvě další mladé ženy se mu vrhly do náruče a následně i do postele. Tak vznikl náčelníkův harém. Zbytek výpravy tvořil dvůr. Vchod do Studny Světů zavalili kameny, aby se mu nikdo zvenčí do vládnutí nepletl.

Do půl roku vyrostlo na vhodném místě opevněné hradiště, nejprve dřevěné, později přebudované z kamene. Nový náčelník se prohlásil králem. Tlupa již nebyla houfem lidí, ale všichni byli občané Národa. Téměř samovolně se vytvořil kastovní systém: Nejvýše byli bojovníci, pak řemeslníci, zemědělci a zbytek byli otroci. Kasty se týkaly jen mužů, ženy patřily do té kasty, ve které byli muži, kteří je vlastnili. Děti až do dvanácti let vychovávali společně, pak následovaly zkoušky dospělosti. Jak kdo v nich uspěl, do takové kasty se zařadil. Další přírůstek obyvatelstva znamenaly přepady okolních kmenů. Zajatce testovali stejnými zkouškami, jako dospívající mládež. Nezřídka se stávalo, že zajatí bojovníci se po čase stávali členy královské gardy. Našly se dokonce i kmeny, které se chtěly dobrovolně přihlásit do Národa. Bylo jim to umožněno, ale museli projít zkouškami jako ostatní.

Trvalo to padesát let. Král byl ve svých nejlepších letech. Jednotný Národ se rozprostíral po celém kontinentu a šilhal po dalších třech. Dva byly pravděpodobně osídleny, třetí ležel vysoko na severu, až za polárním kruhem, celý pokrytý ledem. K výročí padesáti let své vlády vyhlásil král měsíční oslavy. Na začátku druhého týdne oslav se rozpoutala bouře, která měla nečekaný výsledek - ke břehu Království Národa přihnal vítr poničenou loď. Měla neuvěřitelné štěstí, neboť ji vítr zahnal přímo do královského přístavu. Posádku tvořila obvyklý vzorek obyvatelstva, překvapením byl cestující. Byl to bohatý obchodník z vedlejšího, bližšího kontinentu. Sláva Království Národa pronikla až tam. Jednotný kontinent, to tam neznali. Tamější zřízení se skládalo z množství malých městských státečků. Hranice se neustále měnily podle toho, kdo s kým uzavřel či vypověděl spojenectví. Když selhala diplomacie, začalo se válčit. V jednom pobřežním státečku moře občas vyplavilo nějaké divné trosky, ve dvou případech i živého člověka. Právě od toho posledního se tam dozvěděli o divech vedlejšího kontinentu. To inspirovalo obchodníka, otce nynějšího vladaře, k vystrojení lodi k cestě na druhý kontinent. Hodlal navázat obchodní styky, ale hlavně vojenské spojenectví, neboť měli několik nepříjemných sousedů. Král ho při audienci vyslechl, pochválil mu krásu jeho tří dcer a dostal přímou nabídku: Vyber si z nich jednu za manželku, ať se zpečetí spojenectví. Král nebyl chvíli schopen slova, pak sestoupil z trůnu a šel vybírat. Poslední týden oslav se změnil na oslavu královské svatby s dcerou zahraničního spojence. Nejvíce spokojení byli bojovníci, neboť od zkrocení posledního odporu jich nebylo na jejich kontinentu téměř zapotřebí. Nyní se nabízel úplně nový kontinent.

Dobytí druhého kontinentu zabralo podstatně méně času. Po zpacifikování nejnepříjemnějších sousedů s ostatní sousedé přidávali raději dobrovolně. Někteří sice po straně reptali, že by se s nimi mělo zacházet lépe než s poraženými, ale zákon pravil jasně - v dospělosti jsi bez zkoušek otrok.

Následovaly objevitelské výpravy pátrající po zbylých pevninách. Byly nalezena stovky ostrovů, i ten ledový kontinent, ale ten třetí čekal na objevení nejdéle. Není divu, seděl na rovníku téměř naproti prvnímu.

V ten čas byl v námořnických hospodách populární vtip o výroku jednoho objevitele:

-To jsem takhle na jednom ostrově narazil na podivného tvora. Ten snášel hranatá vejce a mluvil...

-A co ten tvor říkal?

-Jauvajs!!!

První dvě výpravy nalezly jen skalnaté vyprahlé pobřeží, které přecházelo v poušť. Třetí výprava, obeplouvající svět z druhé strany, se po mnohých peripetiích dopotácela k úplně jinému pobřeží. Kapitán původně myslel, že objevil další kontinent, ale nebylo tomu tak. Tento světadíl rozdělovalo horské pásmo, zdvihající se do nebeských výšek. Na jedné straně poušť, na druhé kvetoucí zahrada. Záhada se vyřešila sledováním mraků - nebetyčné pohoří nepřekonal žádný dešťový mrak.

Pátá výprava objevila ruiny starobylého města, zarostlého v džungli, jen kousek od pobřeží. Obrovský údiv znamenal nález kruhového náměstí, které jakoby bylo vyrobené ze skla. Tam ztratila výprava nejvíce lidí, umírali na neznámou chorobu. Vypadávalo jim peří a zuby, krváceli z různých tělesných otvorů, vykašlávali krvavé kousky plic. Velitel výpravy další průzkum vzdal a nařídil návrat domů. Když se hlášení této výpravy dostalo ke králi, okamžitě zakázal další výpravy ke třetímu kontinentu. Bude vypravena speciální výprava, kterou povede sám král. Ta bude mít prostředky, jak takovým účinkům čelit.

Přípravy trvaly dlouho. Geologové pátrali po všech třech kontinentech, aby nalezli králem požadovaný nerost. Naštěstí ho král popsal dostatečně, stejně tak i následný postup výroby konečného produktu. Byl jím šedý, měkký a těžký kov. Z toho kovu se dělaly pláty, které se všívaly do speciálních oděvů. Nemalá část kovu nahradila část lodní zátěže u pěti lodí, tvořící výpravu. To kdyby bylo nutné z toho kovu něco opravit či stvořit. Další, na co si král coby dřívější velitel vzpomínal, byly poučky lékařů o jídle při ozáření. Hodně čerstvé zeleniny, mořské ryby a cibule. Z té je nejlepší vymačkat šťávu a tu průběžně upíjet. Král proto uspořádal Velkou cibulovou soutěž, jejíž vítěz se stal hlavním královským dodavatelem. Mořské ryby bude možné nalovit cestou a naloženou zeleninu částečné povezou sebou a snad i v džungli se něco jedlého najde. Těch několik otroků se pro dobro věci obětuje, zvlášť, když jim král slíbil v případě přežití zrušení otroctví a novou zkoušku.

Během těch dvou roků příprav byl velký důraz kladen na pozorování povětrnosti. Ne, že by se námořníci zdráhali vyplout kdykoliv, ale je lepší slunečná cesta s větrem v zádech než plavba proti větru v bouři a mlze. Meteorologické stanice vznikaly na různých podivných místech. Díky nim se podařilo poodhalit zákonitosti vanutí větrů i vznik bouřek. Na začátku takového klidného období výprava vyplula.

Opatrnost a olověné vložky v šatech se osvědčily. Lehce onemocněli pouze tři výzkumníci, kteří si v noci spletli směr a přešli přes skleněné náměstí. Dieta ze syrových mořských ryb a velkého množství cibulové šťávy ředěné čistou vodou je nakonec vyléčila. Sice zůstali holí, bez většiny peří, ale takovou cenu byli ochotni zaplatit.

Výprava málem skončila krachem. V okolí skleněného náměstí se sice nacházely zbytky různých budov, ale byly hodně poničené a prázdné. Teprve průzkum vzdálenějších oblastí a trochu toho štěstí znamenal významný objev. Když se výzkumníci vydali směrem, kterým by vedla nejhonosnější ulice, narazili na divný kopec, jakoby poskládaným z velikých kvádrů. Na bližší straně byl sotva patrný vchod. Museli ale vyhnat několik obyvatel brlohů, vykácet stromky a keře a vynosit hromady všelijakého nepořádku, aby narazili na kovovou stěnu přepažující vchod. Marně pátrali po nějaké klice či zámku. Nakonec zavolali krále. Ten přišel, okoukl vchod a pak se posadil na kus klády a zíral na kovovou stěnu. Snažil se vžít do mysli dávných stavitelů. Nepochyboval, že stěna zabraňuje vstoupit do nějakého útočiště, kde možná prastaří ukrývali svou moudrost před kataklyzmatem, ve kterém se planeta ocitla. Jak ale docílit toho, aby se stěna otevřela jen rozumným bytostem?

Slunce popolezlo po obloze a osvítilo do té doby temný kout. Na stěně se cosi zalesklo. Král vstal, došel do toho kouta a začal opatrně odstraňovat mech rostoucí na stěně. Ano, byl tam klíč!

Do kamenné stěny někdo nějak vpravil mřížku s velkými oky a o kus dál podobnou. Levá mřížka měla čtyři sloupečky ok, pravá tři.

V každém oku bylo několik lesklých bodů. Králi stačil jediný pohled na první řádek: dva, tři, pět a sedm bodů. V pokračovací mřížce bylo 9, 10 a 11 bodů.

Jasná prvočísla s výběrem toho správného! Král nemeškal a začal vzpomínat a počítat:

2, 3, 5, 7 - 11

13, 17, 19, 23 - 29

31, 37, 41, 43 - 47

53, 59, 61, 67 - 71

73, 79, 83, 89 - 97

101, 103, 107, 109 - 115

Chvíli dumal, jak vybrat to správné číslo, ale stačilo jen zatlačit. S cvaknutím popojelo do hloubi skály. Nic se nedělo. Po chvíli se čísla vrátila do původního stavu. Král chvíli zkoumal, kde udělal chybu. Ano, byla tam! Školácká chyba z nepozornosti. Poslední číslo mělo být 113, ne 115! Tak znovu, a tentokrát správně.

Čísla zůstávala vnořená ve skále, tentokrát se ale ozval stěží slyšitelný zvuk. Pomalu zesiloval, až se přihlížející výzkumníci začali krčit a couvat. Pouze král stál neohroženě před stěnou. Pojednou zvuk zmlkl a stěna se začala se strašlivým skřípotem zasouvat nahoru do skály. Za kovovou stěnou se objevila chodba vejčitého průřezu, osvícená podivně namodralým světlem. Král přistoupil blíž a zvědavě nakoukl. Na stěně vedle dveří byla páčka, která pravděpodobně ovládala vchod. Pak se pootočil k ostatním:

„Počkejte tady, hned se vrátím.“

Jen co prošel pod zvednutou stěnou, ta začala pomalu sjíždět dolů. Zároveň se překlopila páčka z horní polohy do dolní. Pak se chvíli nic nedělo. Ostatní průzkumníci mimo dvou nejstarších začali podrobněji zkoumat ten podivný kopec. Úplně nahoře byla plošinka, že by se na ní natlačilo pět lidí, ale pro jednoho byla tak akorát. Při zkusmém odhrábnutí zeminy se zaleskl kov. Byla to kovová plocha, u něco menší než plošinka.

Po dvou hodinách se stěna začala opět otevírat, tentokráte úplně potichu. Král vyšel, pokynem ruky pozval ty dva nejstarší průzkumníky k následování a v jejich doprovodu opětovně zmizel uvnitř. Průzkumníci stěží stačili upozornit kolegy.

Po další hodině vyšli všichni tři ven. Staří průzkumníci byli pobledlí, s vytřeštěnýma očima, králi se oči jen leskly. Svolali všechny v dosahu, posadili se různě na pařezy, klády a kameny před vchodem. Jelikož staří průzkumníci byli očividně v šoku, začal mluvit král:

„Nalezli jsme něco z dávné historie této planety. Jak již z různých legend, tak i z mého vyprávění víte, že jste bývali na velmi vysokém stupni vývoje. Pak se stala jakási katastrofa, která vás srazila do bahna. Moje původní domněnka, že to mělo něco společného s nepřítelem, který vás napadl a kvůli kterému jste nás opustili, nebyla správná. Nepřítel byl jakýsi porouchaný bojový stroj neznámé civilizace, který vaši planetu považoval za nepřátelskou. Zatím rozumíte?“

Odpovědí mu bylo horlivé přikyvování. Král proto pokračoval:

„To, co jsme objevili, bylo výzkumné a vývojové středisko projektu Dlouhý život. Mělo to být završení dlouholeté práce stovek vědců a výzkumníků. Délka života se měla vyšplhat až na neuvěřitelných pět set let.“

Ozval se polohlasný hovor několika lidí.

„Ano, vím, že dnes je brán jako velmi dlouho žijící ten, co překoná padesátku. I vaši předkové se dožívali jen okolo sta let. Já, když budu mít štěstí, se dožiji sto padesáti. Abych se vrátil k tématu. Tam, kde je dnes skleněné náměstí, stála budova, ve které se dokončovalo zařízení, které mělo celosvětově změnit lidi tak, aby žili dlouho a aby to přecházelo na potomky. Měla to být vlna, jako když plácnete do vody - vlny se šíří a pomalu zanikají.“

Král se rozhlédl po posluchačích. Všichni mu viseli na zobáku, mnozí s pootevřeným svým zobákem:

„Teď trochu odbočím. Jak se učíte ve škole, ty světélka na obloze jsou slunce jako naše, ale hrozně daleko, proto jsou tak malá. Co ale nevíte, že se občas nějaké sluníčko zblázní a začne blbnout, až mnohdy vybouchne. Při tom vychrlí hromadu světla, ale také něco, co není vidět. Takové neviditelné světlo. To skleněné náměstí také tak svítí, ale malinko, jen na onemocnění neopatrných.“

Král zuřivě přemýšlel, jak předat důležité informace tak, aby mu ostatní porozuměli. Zatím si vystačil s opisy. No tak dál:

„To zlobivé sluníčko bylo dost daleko, aby neublížilo zdejším lidem, ale poškodilo jemné vyladění měnícího stroje. Stroj vybuchl. Byla to taková síla, že se roztavila i samotná země a změnila se na sklo. Ještě před svým zánikem stačil stroj vyslat vlnu, ale nebyla to ta správná. Omlouvám se, teď to bude smutné. Tato vlna poškodila uspořádání lidí, udělala z nich krátce žijící blbce, kteří zapomněli na to, čím byli. Nezasáhlo to jen jedince, kteří byli hluboko pod zemí v jeskyních a dolech. Také zdejší středisko bylo celé pod zemí a ještě pod zvláštním krytem. Mnozí se vydali na cesty pomáhat postiženým nešťastníkům, někteří ale zůstali. Pečlivě sepsali popis událostí jak do knih, tak i do speciálního stroje, který jim pomáhal při výzkumu. Právě tento stroj je příčinou šoku vašich kolegů, kteří byli uvnitř se mnou. Ehm. Ti, co zůstali, začali přemýšlet, jak napravit to, co zlobivé sluníčko způsobilo. Své výsledky také napsali do knih i do toho stroje.“

Král se odmlčel a přemýšlel, jak pokračovat:

„Došli k možnému řešení. Aby už nebylo možné poškození stroje, je nyní měnící stroj schovaný v podzemí. Samotná změna nastane, jen když si člověk klekne na kovovou plošinku na vrcholu ... toho kopce. A potom má dvě možnosti. V protilehlých rozích plošinky jsou dva kovové znaky - kolečko a hvězda. Když položí ruku na kolečko, stroj ho opraví tak, že bude chytřejší a dožije se asi devadesáti let v plné svěžesti. To druhé znamení umí víc, ale také víc požaduje. Když se ho dotknete, stroj vás upraví líp. Budete chytří, zdraví, plni energie a dožijete se dvě stě osmdesáti až tři sta let. Bohužel, v rámci úpravy přijdete o křídla. Teď záleží jen na vás. Měnící stroj ještě není spuštěný. Naskýtá se otázka: Spouštět vůbec ten stroj? I za cenu, že při výběru delšího věku přijdete o křídla? Nechci odpověď hned, v klidu přemýšlejte. Jste výběr chytrých lidí Národa, ti nejchytřejší. Teď musíte rozhodnout i o ostatních. Běžte přemýšlet, diskutovat, sejdeme se tady tak za dvě hodiny...“

Když se král po dvou hodinách vynořil z lesa, byl již netrpělivě očekáván. Slova se ujal nejstarší výzkumník:

„No, jak to říct. Shodli jsme se i neshodli. Máme jen jeden doplňující dotaz. Lze úpravu provést jen jednou? Že bych si dal těch devadesát let a pak na podruhé těch tři sta?“

Král se usmál a odvětil:

„Na to jsem byl také zvědavý. Ptal jsem se, když jste byli s kolegou zaneprázdněni údivem nad vybavením. Bohužel, takhle to nejde. Je to buď jedno nebo druhé.“

„Hm, tak další možnost padá. Shodli jsme se na tom, že stroj pustit. Musí se hlídat nebo může pracovat sám? A jak to bude s dopravou sem? Neshodli jsme se na tom, komu tuto výsadu dopřát. Jestli by měl být nějaký výběr nebo ne.“

„Stroj může pracovat sám, naprosto bez obsluhy. Akorát se zavře a zamkne ta kovová stěna, aby tam někdo nebo něco nevlezlo a nepoškodilo to tam. S dopravou to bude snad jednoduché. Někde přímo na břehu by měla být podobná hromada kamení a ta by měla ukrývat autom... ehm, loď, která dokáže jezdit sama, akorát se jí musí říci, kam má plout. A co se týká výběru, nechci nic přikazovat. Kdo bude chtít, ten se musí dostat mého paláce v přístavu, loď bude jezdit od něho.“

Loď našli a vyzkoušeli. Všichni byli nadšeni rychlostí lodě. Zbývalo přepravit loď do královského přístavu. Že pojede král, to bylo jasné hned, ale kdo pojede s ním? Nakonec rozhodl král. On, nemocní a pak ti nejstarší až do naplnění kapacity lodě. Zbývalo jen zabezpečit vchod a výprava mohla odplout. Splnila, co plánovali, dokonce mnohem více. Večer před odjezdem se za králem dostavila delegace vědců, jestli by jim neumožnil ještě jednu návštěvu střediska. Král souhlasil. Vždyť zamknout může kdykoliv...

Tu noc učinili ještě jeden objev. Krále napadlo, že jediná rychlá loď nemusí stačit poptávce, tak se začal zajímat o konstrukční plány lodě. Plány nakonec nedostal, stroj se ho totiž zeptal, proč si další lodě nenechá vyrobit. Kde? Tam, kde byla vyrobena i tato loď!

Tak se ukázalo, že ještě stále fungují podzemní továrny starých obyvatel z doby před výbuchem. Vchod je na severním kontinentu. Král a výzkumníci se shodli, že by toto neměla být veřejná informace, protože by mohla rozvrátit stávající pořádek. Průzkum severního kontinentu a nalezení vchodu provede král a několika nejstaršími průzkumníky, prakticky s těmi, co jsou tady s ním. S podrobnou mapou, kde co na kontinentu najdou, odešli, král zavřel vchod a šli se dospat.

Přešlo dalších dvacet let. Král předal vládu jednotlivých obydlených kontinentů svým synům a nechal postavit nové hlavní město poblíž výzkumného střediska na polopouštním kontinentu. Zářící skleněnou plochu dal překrýt vrstvou olova, kamením a hlínou a z bezpečnostních důvodů obehnat pětimetrovou zdí.

Oceánem pendlovaly desítky samostatných lodí a přepravovaly lidi i náklad mezi kontinenty. Stálý proud lidí směřoval k Uzdravovateli, jak se začalo říkat stroji na prodloužení života. Vždyť je vlastně uzdravoval z dávné pohromy. K všeobecnému překvapení se téměř nikdo nezajímal o menší prodloužení života do devadesáti let, téměř každý si vybral delší věk i za cenu, že mu během dvou měsíců atrofovaly a odpadly křídla. Na co jim vlastně byly? Člověk se o ně musel starat, čistit, udržovat, aby se jednou za občas prolétl nad parkem. Jinde to bylo striktně omezeno. Navíc, ty houfy lidí! Člověk se nemohl pořádně rozlétnout, aby do někoho nenarazil...

Po dalších dvou generacích zbylo křídlatců již jen minimum. Král prakticky abdikoval, na všech kontinentech vládli jeho synové. V novém hlavním městě mezitím vyrostla Univerzita, v níž vyučovali nejzkušenější z vědců a výzkumníků. Ti si předávali tajnou informaci o tom, jak otevřít přístup k Uzdravovateli a k podzemním továrnám. Tak pozvolna vznikala kasta učenců, spojených společným tajemstvím.

Těsně před smrtí svěřil král svým synům tajemství Studny Světů a okolnosti jeho příchodu na tento svět. Již neměl žádné tajemství a mohl spokojeně zemřít. Pochovali ho do posvátné půdy v kruhové ohradě. Celý Národ truchlil, ale život šel dál.

Po čase dosáhl Národ původní výše vývoje, takže se mohla odtajnit dávná tajemství. Mluvící a myslící stroj již nikoho nepřekvapil, existence podzemních továren vysvětlila, jak to, že se ve středověku vyskytly automatické lodě a další moderní výrobky. Ty vlastně sloužily za vzor při objevování vlastních řešení.

Největším překvapením byla existence Studny Světů. Národ se již podíval do vesmíru, těžil suroviny v pásech asteroidů okolo čtvrté a páté planety, ale dále se nedostali. Nyní mohli přejít jen pár kroků, aby objevili další planety. Studna Světů také objasnila mýtický příchod Krále Sjednotitele. Jeho původ, neboli které dveře patří jeho národu, se již dávno ztratil, pokud ho král vůbec někomu řekl.

Pomalu prozkoumávali zákonitosti Studny. Sem tam narazili na primitivní civilizaci, většinou však za dveřmi byly neobydlené planety, některé krásné, jiné hrůzné. Jedno dokonce otevřeli portál do světa zanikajícího při výbuchu jeho slunce. Portál sice téměř okamžitě zanikl, ale zášleh stačil zabít téměř celou výpravu. Poté na několik desetiletí přerušili výzkum.

Jenže, jak se říká: Zvědavost zabila kočku. Nejdřív opatrně, pak s původním nadšením objevovali další a další světy. Pak jednou nalezli planetu, která byla tak krásna a tak připomínala domov, že se rozhodli založit zde kolonii.

Plynula staletí. Kolonie se rozrůstala, domácí planeta se naopak propadala do útlumu. Vzájemné návštěvy postupně řídly, až se jejich cesty rozešly. Domácí planeta již jen ze setrvačnosti kontrolovala těch několik planet s primitivními civilizacemi. Drobné vyrušení bylo, když skupina obyvatel z jedné primitivní civilizace objevila Studnu světů. Dostali se do ní trhlinou ze sousedící jeskyně, když se schovávali před nějakým nebezpečím. Neměli to srdce vyhnat je zpátky nebo přímo zabít, tak je jen omámili a umístili na blízký obyvatelný svět. Tam jim pomohli přežít těch několik let, než se situace jejich domoviny uklidnila. Vznikla z toho veliká móda, Národ začal přejímat jejich řeč i jména.

Pak se jednou přiřítil posel z kolonie. Poraněný, vyčerpaný, přinesl zdrcující zprávy. Kolonii napadl válečnický inteligentní hmyz. Lehce si poradil s nepočetnou policí a zbytek zotročil a použil jako vojáky do předních linií. Měl odněkud ukradený seznam obydlených světů včetně kódů bran, naštěstí jejich barevné vnímání začínalo hluboko v infračervené a končilo oranžovou, takže nebyli schopni přečíst adresy obsahující žlutou, zelenou a modrou barvu. Když zjistili, že příslušníci Národa to zvládnou, za cenu brutálního mučení celých rodin zlomili několik mladých, aby jim sloužili jako průvodci. Naštěstí se našel vlastenecký dobrovolník, který za cenu strašlivých bolestí propašoval ve svých útrobách silnou žíravinu, kterou vyvrhl na seznam, čímž jej zničil. I tak jim už byly známy cesty do sedmi světů.

Posel se posléze zhroutil, ale ještě dokázal namalovat těch sedm kódů bran. Hlavní svět se vzepjal k odporu: Tohle nedopustíme! Hlásilo se tisíce dobrovolníků, většinou lidí žijící mimo hlavní obytná centra. Koordinátoři spolu s vědci bádali v prastarých archivech po vhodných zbraních, ale téměř všechny museli z výběru vyřadit, ať již pro zastaralost nebo naopak jako příliš ničivé. Další skupiny vědců zkoušely nadefinovat, jak by taková ideální zbraň měla vypadat, jaké by měla mít účinky atd. V úvahu prakticky přicházely tři řešení: Zničit exoskelet hmyzu jeho rozpuštěním enzymem chitinázou, mechanickou destrukcí vhodným předmětem nebo otrávení hmyzu nějakým selektivním jedem. Poslední možnost byla okamžitě zamítnuta, neměli vhodný objekt ke zkoumání. Nakonec zvítězila kombinace obou zbývajících možností. Střela vypadala jako zvětšený bakteriofág - dlouhý kovový šestihran s ostrou špičkou, uvnitř dutý a vyplněný enzymem. Ten byl nasazen na stabilizačním prutu. Střela se odpalovala pomocí rotačního magnetického pulsu, díky kterému se střela roztočila a prudce vymrštila. Účinný dostřel byl sto metrů. Po nárazu se šestihran rozštípl na několika ostrých štěpin, které prorazily exoskelet a potřísnily ho enzymem. Celé zařízení vypadalo jako vznášející se vejce s krátkou hlavní umístěnou v otáčející se vrchní části. V každém mohl sedět drobnější člověk. Většina však měla automatické řízení, ale mohla být i ovládána vzdáleně.

Po vyrobení dostatečného množství zbraní a výcviku dobrovolníků nastal Den odplaty. Tak nazval Národ odpověď na zničení své bezbranné kolonie. Na každý obsazený svět vyčlenili dvě stě tančíků řízených dobrovolníky a dva a půl tisíce automatů. Po několika kusech jich poslali i na ostatní objevené světy, jen tak pro jistotu. To se ukázalo být prozíravé, u jednoho primitivního světa nalezli čerstvě zevnitř proraženou kamennou stěnu v přístupové jeskyni a za ní mrtvého kolonistu. Hmyzí předvoj, připravený v sále u portálu, neprodleně zlikvidovali. Jen velitelku předvoje zajali a odtransportovali do výzkumného střediska na hlavním světě. Od ní se posléze dozvěděli podstatnou informaci, totiž adresu jejich domovského světa, která jí ale nebyl nic platná v důsledku omezení jejího barevného vnímání. Adresa byla vytištěna na proužku plastu, který se dle velitelčiných informací dal vytisknout poměrně jednoduchým příkazem přímo z portálu.

Domovskou planetu hmyzu oddělili od portálu nejadernou fůzní bombou, která zalila síň portálu hmotou, převyšující svou tvrdostí diamant. Tak zažehnali hmyzí hrozbu. Přeživší kolonisté se vrátili domů, Národ rozebral protihmyzí zbraně a všichni v klidu žili dále. Sem tam se našel nějaký nespokojenec, který nepodlehl celkové apatii a vyrazil zkoumat Studnu Světů. Pan Zdeslav Leopold Střítezský je jedním z nich, zatím poslední...

Opět doma

Přijetím Národa Ptáků získalo impérium dalšího člena. Příslušní úředníci si chvíli lámali hlavy, když zjišťovali, kdo vězí za těmi sedmi historickými adresami, kde Ptákové vyhubili hmyzí civilizaci. Legendy o Ptákohlavech se vyskytovaly u pěti ras Impéria. S trochou překvapení zjistili, že šestá adresa vede na naši Zemi - Gaiu. Na sedmé adrese nalezli nefunkční portál, mohlo se tedy jednat o domovský svět hmyzích válečníků.

Vysvětlily se také legendy o Ptákohlavech a bojích s nimi a ta naše lebka, nalezená u pobořené zdi. Africký meteorit, který způsobil vylidnění Afriky a další jevy ve světě Impéria se ale nalezením Ptákohlavů nevysvětlil. Asi to skutečně byl mezihvězdný šutr velikosti planetky, který se prořítil napříč sluneční soustavou Impéria.

Naše Země vplula do Impéria tak nějak samovolně. Nejdřív Jana a spol. narazili na portál, časem objevili Impérium, to pomohlo ochránit objevitele, objevitelé pro změnu měli pro Impérium překvapivé informace, následovaly další interakce... Nakonec Jana jako zástupce Země formálně dodatečně požádala o přijetí a Impérium jí promptně s úsměvem vyhovělo.

Situace na Zemi se obracela k lepšímu. Amerika měla po rozpadu na městské státečky dost starostí sama se sebou. S Gainou pomocí byla zbavena nukleárního arzenálu, odtud už nebezpečí nehrozilo. A ani odjinud. Na popud Ruska se členové atomového klubu rozhodli odvrhnout nukleární zbraně, s pomocí Francie v její zpracovatelské továrně je přeměnili na palivo do reaktorů atomových elektráren. Byl to taktický ústup, Gaia byla připravena změnit všechny štěpné látky ve zbraních na olovo. To ovšem věděli jen vysocí státní představitelé dotčených států.

A nezůstalo jen u jaderných zbraní. Jako další logický krok státy stejně rozhodly o chemických zbraních. Rusko nabídlo vybudovat společnými silami továrnu na likvidaci chemických zbraní, dokonce nabídlo i umístění - neobydlený ostrůvek Mednyj náležící ke Komandorským ostrovům v Beringově moři. Ostatní státy vyjádřily opatrný souhlas.

Jana navštívila Filosofickou fakultu Masarykovy univerzity v Brně, konkrétně proděkana pro bakalářské a magisterské studium, aby s ním projednala možnost pokračování ve studiu, které byla nucena díky vnějším vlivům opustit. Pan proděkan se jen usmíval a zavolal na pomoc děkana. Ten záhy přispěchal a slavnostně přednesl řeč:

„Milá slečno studentko! Mnohokrát Vám jménem fakulty děkuji za propagaci archeologie. Víte, kolik mladých díky Vám objevilo krásy archeologie? Možná to nevíte, ale letos jsme otevřeli jako první na světě obor xenoarcheologie! Budou nám tu přednášet profesoři z Imperiální Akademie!“

Otřel si vzrušením opocené čelo a pokračoval:

„Na tom základě proběhlo nedávno zasedání Akademického Senátu, kde byl Váš případ jedním bodem programu. V jednomyslně schváleném usnesení jsme se rozhodli Vám udělit titul řádného doktora v oborech archeologie i xenoarcheologie. S Vašimi zkušenostmi by docházka do školy byla ztrátou času. Pokud budete souhlasit, uspořádáme v naší aule ve vhodném čase slavnostní předání doktorátu.“

Jana zírala. Nakonec se jí podařilo s menším zakoktáním projevit souhlas s tím, že vhodný termín dohodne později. Později, při odchodu, jí pan děkan ukázal galerii slavných absolventů fakulty, v níž zaujímala čestné místo. Všichni jí to přáli, jak místní, tak i přátelé z Impéria.

Uvolnění ve světě přineslo další pozitiva. Mohli jsme zrušit ochrannou kupoli silového pole, Gaia teď registrovala vše létající v širokém okruhu okolo Vranova. Na 98% to byli ptáci, občas nějaký větroň či ultralight. Pouze jednou vyhlásila Gaia poplach, to když se vranovským klukům splašil duralový model rakety a mířil přesně na znovuzrozenou stavbu tvrze. Ta s Gainou pomocí pokračovala rychlým tempem, akorát místo útlé věže pro Princeznu Janu bratři postavili pořádný obytný donjon. Jana s Michalem hodlali napodobit Jitku s Jackem a vstoupit do svazku manželského. Čekalo se jen na to, až bude zkolaudován Rytířský sál a vlastně celá tvrz.

Pozemská náboženství se objeven Studny Světů s mnoha rasami otřásla v základech. Na nebesích již nebylo místo pro anděly, peklo také zašlo na úbytě. Nejlépe z toho vyšli budhisté a podobné směry. Naopak, islám se rychle propracovával k zániku. Nejdříve utrpěl ránu zničením Mekky i s největšími náboženskými autoritami a vůdci. Technologická pomoc Impéria s vysoce výkonnými akumulátory a palivovými články spolu s nadbytkem energie z nyní již bezpečných jaderných elektráren způsobila prudký pád ceny ropy. Většina arabských států nebyla na takový scénář připravena, takže zastavení přílivu zisků z ropy znamenalo konec ambiciózních projektů, blahobytu a podpory islámských militantních skupin. Ty zareagovaly na tenčící se podporu po svém - začaly útočit na své dřívější spojence, aby zbylo víc na ně. Zanedlouho válčil každý s každým, snědý Arab proti černému Nigerijci a podobně. Muslimové v Evropě, zbaveni podpory mocné Saudské Arábie, přestali provokovat a najednou o nich nebylo téměř slyšet. Afghánistán a Pákistán se rozpadly na kmeny, kde nejvyšší autoritou byl místní náčelník a všichni okolo byli nepřátelé. Kmenový vykladač islámu ho vykládal tak, jak se to nejvíc hodilo kmeni a náčelníkovi.

K nevíře Pražáků a přes jejich ostré protesty začal stoupat význam Brna. Již z dřívějších dob sídlil v Brně Ústavní soud. Nyní k němu přibývaly různé úřady a velvyslanectví. Každý stát chtěl mít svoje zastoupení co nejblíže ke Studni Světů a cesta z Prahy do Brna nebyla v ideálním stavu. Leckterý tankodrom měl lepší a kvalitnější povrch než světoznámá dálnice D1. A jak se rozšiřoval Visegrád, stávalo se Brno centrem aktivity. Po Rakousku se připojilo Srbsko a mimo Republiky Kosovo i ostatní státy bývalé Jugoslávie. Několik let byl klid a pak se v průběhu jednoho roku připojilo Bulharsko, Řecko a Itálie. O neoficiální titul hlavního města Visegrádu se ucházela Vídeň, ale z nacionálních důvodů nakonec svůj požadavek stáhla. Vzniklé soustátí by až příliš připomínalo staré Rakousko-Uhersko... Brno byla logická volba, jsou s Vídní skoro sousedi, vždyť co to je, 80 kilometrů. Bratislava a Budapešť jsou hlavními městy svých států, proto ani nesoutěžily. Brnu také prospělo Impérium, tam je Brno jejich hlavním městem odedávna, a obyvatelé Impéria se divili, že to u nás není také tak. Samozřejmě, lidé se musí domluvit, proto úředníci, kteří měli v Brně pracoval, procházeli intenzivními kurzy češtiny. Netrvalo dlouho a čeština začala ohrožovat angličtinu v úloze světového dorozumívacího jazyka. Pak podalo žádost o vstup Holandsko. K nevíře Němců začínaly Německo obklopovat země s česky mluvícím obyvatelstvem. To spolu s ekonomickým úpadkem jako důsledek socialistických multikulturních vlád nakonec vedlo k obrovským protestům, které vyústily v pád vlády. Nové volby vyhrála strana nazvaná Alternativa pro Německo, zastřešující strany a hnutí, které se předtím marně snažily zabránit předchozím vládám v rozhazování peněz a byly též proti různým multikulturním experimentům. Na ten nejhorší se nedalo zapomenout. Jedna z bývalých vlád uvolnila imigrační pravidla natolik, že se do země nastěhovaly dva miliony převážně islámských ekonomických přistěhovalců. Ti se vydávali do Německa jako do Země zaslíbené, kde po příchodu obdrží byt, velké peníze, auto a k ruce několik mladých Němek. Namísto toho končívali v přeplněných detenčních centrech, kde si vylévali své frustrace na personálu a obyčejných obyvatelích okolních měst a obcí. A kdo se dokázal ubránit, byl tou multikulturní vládou stíhán...

Epilog - Po letech

Konečně nadešel ten slavný den. Malý Péťa skoro nemohl dospat. Vstával dávno před zabzučením budíku, již v sedm hodin, dvě hodiny před odchodem, seděl v jídelním koutku a čekal, až se vzbudí nějaký dospělý a objedná mu snídani. Je to dnes naposled, kdy takto čeká. Již dnes! Již dnes dostane svůj modrý kousek plastu, který obsahuje přístupový klíč ke světomozku, superpočítači jménem Gaia. Dnes má totiž narozeniny, je mu už šest let a je skoro dospělý! Dnes se také dozví výsledky všech testů, které v posledních měsících absolvoval. Vyhodnocovatelé se sice tvářili, jako by ho neznali, ale o to byli přísnější. On přece nemohl za to, že je pravnukem tak slavných lidí, jako byli Jana a Michal, objevitelé Studny Světů.

A aby toho dnes nebylo málo, na dnešek připadl Den Studny. Dnes se naplno otevřou brány do obou přepravníkových center, pojmenované jeho předky jako MalZet a VelZet. Ty se sice otevíraly každý den, ale dnes to bude s celou parádou. Dnes je přístup povolen široké veřejnosti, ne jen lidem, kteří měli obsluhu center v pracovní náplni. Samozřejmostí byla přítomnost vzácných hostí z Impéria. Již se těšil na strejdu Aelliho, který sebou určitě přivede své nejmladší dítě, dcerunku Aelliku. Snad Péťu ještě nepřerostla, jak vyhrožovala loni...

To se zase jednou vyzdobí Brno do slavnostního! Ovšemže se to neobejde bez reptání zahořklých rejpalů z Pražského předměstí. Péťa si vzpomněl na lekci dějepisu, pojednávající o stoupajícím významu Brna až do jeho vyhlášení hlavním městem soustátí Visegrád. Po sjednocení většiny pozemských států se konalo referendum na zřízení hlavního města planety Země. Opětovně velkou roli hrálo umístění Brna poblíž Studny Světů, ale také dlouholetá zkušeností jako hlavního města Visegrádu. Praha, tehdy ještě samostatné hlavní město, spustila velkolepou kampaň na podporu své kandidatury. Neštítila se takových podrazů, jako legislativní smrští odejmout Brnu veškeré pravomoci a převést je na sebe. Brno se již chystalo vzdát se své neoficiální kandidatury, když začaly docházet první výsledky referenda. Veškeré hlasování totiž procházelo přes Gaiu, volit mohl jen ten, kdo měl přístupový klíč. Veškeré duplicity Gaia vyřadila, ale protokolovala. Zveřejněné výsledky ukázaly pražské magistrátní úředníky jako hlasovací šampiony. Někteří hlasovali pro Prahu z různých míst světa i šest set krát. V celkovém pořadí skončila Praha na pěkném sto třináctém místě, těsně před Košicemi. Brno nakonec zvítězilo s velkým náskokem před New Yorkem, Moskvou a Pekingem.

Čeština směle soupeřila s angličtinou, vítězila hlavně kvůli gramatické jednoduchosti. Oproti angličtině se četla tak, jak byla zapsána, člověk si pamatoval jen několik výjimek při psaní i/y, což bylo proti nepravidelným slovesům jako nic. Nejvíc používaná mnemotechnická pomůcka se vryla do podvědomí celého lidstva: Ženy vítaly muže s tvrdým a muži je pak opouštěli s měkkým. Zkuste toto sesumírovat v angličtině nebo v němčině!

Samozřejmě, ne všechny státy se účastnily Sjednocení. Ze států Severní Ameriky se připojil jen Texas a Kanada, Kuba si kladla podmínky, že si nárokuje Floridu jako náhradní vlast pro mnoho tam žijících Kubánců a podobně. Dalšími odpůrci Sjednocení byly například státečky Vatikán, Monako a ostrovní státeček Nauru.

Všechny převezla Severní Korea. Zprvu řinčela zbraněmi proti své jižnější polovině. Pak se dostal k moci pravnuk velikého Kim Ir Sena, Kim Čok Kea, pragmatický mladý muž, vychovaný k lásce k vlasti. Studoval ve vybraných školách v Evropě i Americe. Nyní jako první muž ve státě zahájil akce, které si připravoval již od dětství. Aniž by si toho někdo vážně všiml, odstavil od moci přestárlé členy vlády i válkychtivé generály. Přes prostředníky navázal tajné diplomatické styky s Jižní Koreou a přes ni i se světem. Pak spustil reformu. Vládnoucí staříci zjistili, že nemohou odejít ze svých luxusních sídel, nikam se nedovolají a nikdo si nevšímá jejich rozzlobeného křiku. Staří generálové se pokusili o puč, aby zjistili, že byli degradováni a propuštěni z armády. Na jejich místo nastoupila mladá krev.

Kim Čok Kea se obrátil na Jižní Koreu s žádostí o pomoc. Nechtěl žádnou finanční půjčku, ale učitele a odborníky. Žádnou cizí armádu, ale rady a vědeckou podporu. Přejmenoval Severní Koreu historickým názvem Korjo. V období dynastie Korjo byly kodifikovány zákony, byl zaveden systém státní služby a kultura ovlivněná buddhismem vzkvétala. Na toto chtěl Kea navázat. A nejen to. Chtěl pro pozdější generace zachovat způsob života obyvatel Severní Koree. Udělat něco jako skanzen. Aby v něm lidé pracovali, protože chtějí, a ne, že musí. Povedlo se mu to. Dnešní Republika Korjo láká turisty k návštěvě svými krásnými plážemi na západě země, romantickými horami na východě a pečlivě ochraňovanými památkami starých časů. Nejčastěji navštěvovaným místem je demilitarizovaná zóna a sama hranice na demarkační linii. Jako tehdy se tu procházejí stráže s ručními zbraněmi. Nejsou to již příslušníci armády, ale zaměstnanci muzea. Pro náročné návštěvníky dokáží sehrát scénu z poplachu po narušení hranice. Sirény vyjí, z ukrytých palebných stanovišť šlehají plameny výstřelů, sem tam vybuchne zábleskový či kouřový granát. Dětem div nevypadnou oči, dívenky nadšeně ječí hrůzou a otcové od rodin fotí a filmují. Pouze jednou jedinkrát málem došlo k nehodě, když se podráždění psi vrhli na druhého syna Mistra Aelliho, který se jim něčím znelíbil. Naštěstí došlo jen k oboustrannému leknutí. Mistr Aelli se smál, až se musel posadit. Jeho syn seděl mezi houfem rozpačitě se tvářících vlčáků a všemi čtyřmi je drbal v kožiších.

Péťa už má za sebou malý soukromý obřad, kdy mu rodiče předali plastově se tvářící klíč ke Gaie a ta ho přivítala mezi uživateli. Teď sedí na tribuně ve vstupní hale brněnského Paláce Impéria, pěkně v první řadě, aby dobře viděl, a čeká na slavnostní zahájení. Palác je postaven v místě, kde stávala novodobá tvrz nevlastních bratrů Objevitelky Jany, některé její části jsou zachovány, vhodně zakomponovány do stavby a slouží jako muzeum. Do obou přepravníkových center jsou vybudovány průchody přímo z Paláce Impéria. Právě průchod z MalZetu ústí sem, do vstupní haly Paláce. Brněnský Orloj, umístěný hned vedle průchodu, cinkavě odbíjí devátou hodinu. Místo loutek apoštolů, které jsou na pražském orloji, se předvádějí hologramy ras Impéria. A již je tady první překvapení. Po lidech a ptákohlavech, jako naposledy přijatých ras, zůstává na předváděcí plošince šedivý kvádr. To se jíž otevírá stříbřitá brána průchodu a vzácní hosté proudí do sálu.

Jako první vchází nestárnoucí bělovlasý stařík, nejvyšší šéf Poradního kruhu Impéria, jménem Apichatpong Weerasethakul. Za ním Mistr Aelli s manželkou a dceruškami, modrý Krišna dokonce ve dvojím vydání, malá smečka psovitých Hlaváků doprovázená pozemskými inteligentními psy, několik párů Čičmundů. Hosté se odebírají na vyhrazené místa na tribuně. Brána však zůstává stále otevřená, jako by se na někoho čekalo.

K bráně však přistoupí šéf Poradního kruhu Impéria a zvednutou rukou žádá o pozornost:

„Zajisté si pamatujete na dávné pověsti o ptákohlavech a na jejich rozluštění díky poslední rase, která se přidala k Impériu. Tato rasa, Ptákové, má ve svých dějinách pověst o legendárním králi sjednotiteli, který přišel ze Studny v okamžiku nejtemnějšího barbarství Ptáků. Během sto třiceti let své vlády spojil celý lid do jednotného celosvětového Národa. Objevil také, že Ptákové byli vysoce civilizovaní a jen nešťastnou náhodou upadli zpět do barbarství. Podle této pověsti byl pohřben do posvátné půdy, která se nacházela v místě dávné tragédie. Vlivem zvýšené radioaktivity se kostra zcela rozpadla. Byly však prostudovány všemožné archivy jak současného národa, tak počítač v posledním útočišti předchozí civilizace. Toto pátrání mělo nakonec úspěch.“

Pan Weerasethakul se odmlčel a pak pokynul rukou k bráně:

„Dámy a pánové, přivítejme nyní návštěvu ze světa Haemli!“

V bráně průchodu se objevuje několik postav. Mnozí lidé zalapali po dechu. Přesně takhle byly ve starých pověstech zobrazovány Harpyje. Jako kdyby tyto bytosti už Zemi někdy navštívily...

Večer usínal Péťa naprosto spokojeně. Takovou oslavu narozenin jen tak někdo nemá! A  Aellika ho přes vyhrožování stále ještě nepřerostla!

Konec

Dodatky

Přehled ras Impéria

Tento dodatek nebude popisovat naprosto přesně jednotlivé rasy a jejich vzájemné odlišnosti. Je to pouze přehled ras, které se objevují v tomto románu.

Lidé - je s podivem, na kolika různých místech se objevuje lidský druh. Zdálo by se, že variabilita tvarů bude mnohem větší. Samozřejmě, inteligence je podmíněna jistou velikostí mozku. Přesto však lidé nejsou dokonalí. U většiny lidských druhů je stejné hodnocení stavby těla samiček: Architekt tohoto těla byl debil, je tak ho mohlo napadnout umístit centrum potěšení hned vedle výpusti tuhých i tekutých odpadů.

Ar-get - Velký, zelený, čtyřruký zrzek. Stále roste a mohutní, jako mládě rychle, ke stáru se růst zpomaluje. Je to logické. Pochází z divoké planety, životu nepřátelské prostředí a hlavně ozubení nepřátelé. Proto musí mládě rychle vyrůst. A starší a zkušenější tvor musí být schopen své vědomosti i rod ochránit. Značné rozdíly ve vzhledu i tělesné stavbě oproti lidem. Samice má čtyři nevýrazná prsa, pod každým je oplodňovací rýha. Tam samec zanese semeno drobného semenného hrbolku, která je umístěn na vnitřní straně zápěstí každé z rukou. Množení se tak mohou zúčastnit až čtyři samci. Samice funguje jako selektivní inkubátor, vybírá si z oplodňovacích rýh to nejlepší, popřípadě je kombinuje.

Krišna - Sjednocená bytost, další podrobnosti budou dodány...

Hlaváci - Hlaváci mají zajímavou teorii o vzniku jejich národa. Planeta, na které žijí, není jejich rodná planeta. Na tuto planetu byli kdysi dávno vysazeni v rámci jakéhosi genetického experimentu. Potom existuje další teorie, že nebyl vysazeni, ale první chovný pár prokázal inteligenci tím, že utekl z výzkumné stanice. Další teorie tvrdí, že neexistovala žádná stanice, ale že pouze psi přežili katastrofální přistání mezihvězdné lodi. Další teorie...

Ptákové

Haemli

Rasy mimo Impérium

Pi-virus

Arachnid

KONEC

© 2015-2016 Jerry Worker

KONEC

Table of Contents

Chalupa

Vysvětlování

Příjezd

Neočekávaný nález

Pejsci

Předsíň

Zeď

Za zdí

Stanice

Podivuhodnosti

Udání

Konec mizery

Inspekce

Portál

Výtah ke hvězdám

Nezemě

Druhá cesta do Nezemě

Země II

Historie Impéria

Setkání

Návštěva v Impériu

Poplach

Odboj

Informační válka

Ultimátum

Hysterie

Sabotáž

Soud

Záchranná akce

Osudová konference

Převrat

Zkáza

Velká obnova

Sjednocování

Odzbrojování

Ptákové

Opět doma

Epilog - Po letech

Dodatky