Bez cookies je omezený přístup! Bez COOKIEs je omezený přístup!
![]() ![]() ![]() ![]() Karlštejnské tajemství
|
Kluci se konečně pustili do svého dávného snu, projektu letadla. Létání na koštěti je krásné, ale jen za pěkného počasí. Za deště a za vichřice to není žádná slast. Letadlo, to je pohodlí!
Katka se toho neúčastnila. Jejich poslední společnou akcí byl odsun zajatců do Saúdské Arábie. Nestěhovali tam s panem Hillerem všechny, ale jen ty největší darebáky. Z Američanů to byli všichni čarodějové – milionáři, neboť buď války financovali, nebo se na nich značným dílem přiživovali. Z Čechů se k Saúdům stěhovali jen exekutoři a soudci, ti měli podle pana Hillera viny největší. Policisty, asistenty, sekretářky a finanční úředníky se rozhodli propustit v Čechách pod podmínkou, že se už nesmí na něčem takovém podílet.
Kateřina se uvolila starat se o »Jurská zvířata«. Umožňovala jí to »teleportová značka« v sídle Saúdského prince, a druhá přímo v areálu »Jurského parku«. Léčení »jurských zvířat« bylo snadné. Když některé onemocnělo, nebo se poranilo, stačilo změnit je na okamžik v člověka a hned zase zpět ve zvíře. Nesvedl to nikdo jiný než čarodějové z Čech, napojení vláknem na český lumuxim. Na »jurská zvířata« neúčinkoval ani příkaz »lapals«, ani obvyklé válení sudů nebo kotrmelce. Merani tak zajistila, že se z trestu nevyvlečou, ani jim to neumožní nikdo z čarodějů ze Spojených států, kde jich ovšem mnoho nezbylo.
Afro-indická čaroříše Vipon se rozpadla na tři. Na pevnině Severní Ameriky zůstala část v podobě Severoamerické čaroříše »Yankee«, Severní Afrika zůstala pod téměř původním názvem »Africká čaroříše Vipon«, od níž se oddělila i »Arabská čaroříše Bagdád« na Arabském poloostrově. Dosavadní centrum moci Afro-indické čaroříše dokonale zničila zásahem »gorrigysů« letka »giroltů«, původně vyslaných proti Lhase, sídlu Indicko-asijské čaroříše Mankuzgó. Výsledkem byl hluboký »Izraelský záliv« rozkládající se na území bývalého státu Izrael. Mimo jiné se tím definitivně vyřešily i všechny arabsko-izraelské spory, které v dané oblasti kazily ovzduší po celá staletí.
V Evropě jsme obnovili Evropskou čaroříši »Galadech« se sídlem v Praze, i když tam bydlel jen pan Jan Hiller. Zbývající čaroříše zůstaly beze změn, až na to, že vystoupily z utajování. Číňané s hrůzou zjistili, že jim vládnou čarodějové z Tibetu, ale jinak nešlo o tak velká překvapení. Hranice čaroříší byly podobné hranicím velmocenských bloků, lidé na ně byli zvyklí. A že menší část lidstva má jakási privilegia, to bylo ve světě odedávna. Teď to jen přestalo být spojené s jakousi »urozeností«. Mezi čaroděje se mohl dostat každý, v Čechách pod podmínkou, že bude čestný a nebude kouzel zneužívat.
Hlavním úkolem, který na sebe čarodějové v Čechách vzali, bylo vypakování cizinců z Evropy a z Afriky. V Evropě již byla připravená muslimská armáda Afro-indické čaroříše, dopravená sem jejím starým velitelstvím, rozdrceným na dně Izraelského zálivu. Jeho ovoce se ale mohlo každým okamžikem projevit.
Náznaky toho, co se chystá, už začínaly. Migranti napadli Americkou leteckou základnu Spangdahlem v Německu, kde se chtěli zmocnit zbraní. Letci bez nepohyblivých letadel jsou téměř bezbranní tvorové, takže se migrantům podařilo v noční řeži pobít téměř polovinu vojáků, včetně německého personálu a civilních »kontraktorů«. Pak tam dorazily jednotky Bundeswehru, které svou lepší pěchotní výzbrojí masakr otočily. Po ránu už byl klid na spočítání ztrát. Zahynulo tři tisíce Američanů, osm set Němců a skoro pět tisíc migrantů ze střední Afriky.
Skoro jako kdyby to bylo organizované zvenčí, podobná akce migrantů se odehrála na Americké letecké základně Aviano poblíž Benátek. Čtyři a půl tisíce migrantů se pokoušelo zmocnit třiceti atomových hlavic, uskladněných na základně. Organizátoři migrantů nevěděli, že všechny střely jsou neškodné, ale přepadení základny zorganizovali dobře. Když na místo dorazila armáda Itálie, stáhli se do nedalekých kopců, kde ještě týden pokračovali v terorizování místních obyvatel, zapalování domů a vraždění. Italové nasadili na jejich rozprášení dva prapory pěchoty, jenže bojovníci migrantů se nevzdávali, útočili ze zálohy i s pouhými noži, takže zajatci nebyli ani na jedné straně. Jen mrtví – čtyři tisíce na straně migrantů, tři tisíce Američanů a skoro osm set Italů, to byla bilance této krvavé akce.
Evropská Komise tento incident odsoudila a pohrozila Itálii hospodářskými sankcemi, pokud se nebudou Italové chovat vůči migrantům »přívětivěji«. Z toho ovšem bylo patrné, že Evropský svaz vůbec neví, co se na území jeho států děje.
V té chvíli se do událostí vložila Merani a vyřešila to rázně.
Čarodějové, pocházející ze staré Afro-indické čaroříše, ale nacházející se v Evropě, zde byli proti dohodám a nemohli si stěžovat, když proti nim místní něco podniknou. Ne-čarodějové sem přišli nelegálně, takže pro ně platí totéž. Merani požádala Sibiřskou čaroříši o spolupráci na rychlé akci. Češi spolu s Rusy při ní vymetli všechny čaroděje z Brusele do »Jurského parku« v Saúdské Arábii. Byla to velice hektická akce, při níž se čeští čarodějové, jediní užívající dálkových teleportů, hodně zapotili, ale výsledkem bylo, že v orgánech Evropského svazu zůstala jen necelá třetina úředníků, pouze ne-čarodějové. Dostali okamžitou výpověď a příkaz, aby se vrátili do své vlasti hledat si jinou práci, protože Evropský svaz v této noci zanikl.
Jurský park se dostal na své maximum. Teď teprve bylo vidět, že jeho rozlohu plánovala Merani a nepočítala přitom jen s množstvím Američanů. Chyběli v něm ještě ruští oligarchové, kteří vlastně nebyli Rusové, ale měli původ v Afro-indické, ale to netrvalo dlouho. Sibirjaci se jich zbavili s chutí, vždyť je nejprve přivedli do zničující války s Germány a později do málem ještě horší války se Spojenými státy.
Mezitím ovšem v Evropě pokračovala výměna automobilů, kamionů, traktorů a lokomotiv za výrobky firmy »Stehlík a spol« včetně filiálek v Sibiřské Fasyray i v Indicko-asijské Mankuzgó. Evropa a Asie byly brzy nasyceny, teď pokračovalo vybavování dalších čaroříší. Nové kontejnerové lodě Novorossijské loděnice dosahovaly rychlostí obvyklých spíše pro válečné torpédovky, ale ani potom nestačily brázdit moře mezi pevninami.
Zvláštní byly kontejnery, kterým se v Čechách přezdívalo »postrkové«, neboť byly určené k vracení migrantů »postrkem« do jejich původních domovů. Podobaly se stavebním obytným buňkám a byly i podobně vybavené, jenže lůžka v nich byla po trojicích nad sebou a na podlaze byly i další matrace, aby se do jednoho kontejneru vešlo běžně dvacet lidí. Důležité na nich však bylo, že dveře neměly zevnitř kliku. Tyto kontejnery vyráběla ve velkém Sibiřská čaroříše, v Novosibirsku je nakládala na lodě a posílala do Evropy. Zrušená Evropská Komise nevyhrožovala nikomu sankcemi, když do nich starousedlíci nakládali migranty ve velkém a pořádali na ně hotové hony.
I teď si ještě mohli migranti vybrat různé cílové přístavy. Tripolis v Libyi, Houmt Souk na tuniském ostrově Džerba, nebo Lagos, největší město Nigérie. Vykládání probíhalo vyložením kontejnerů, které pak migrantům zůstaly jako nouzové obydlí. Na místě určení namontovali obyvatelům »postrkových kontejnerů« na vnitřní strany dveří kliky a tím se jejich nedobrovolný pobyt změnil na dobrovolný. Ve všech těch přístavech byly připravené i kamiony s návěsy, schopné přepravit kontejnery i s lidmi na zvolené místo. Mohly tak vznikat celé nové vesnice, jen se museli dohodnout s místní samosprávou, kde pro ně vyčlení místo.
Vstřícnější to ani nemohlo být, přesto nakládaní migranti pořádali při nakládání plačtivé scény, jako kdyby je měly lodě odvážet do vyhlazovacích koncentračních táborů.
Někteří tomu dokonce říkali »holokaust«.
Jenže s jejich odchodem nastupovala úleva obyvatel Evropy od neustálého napětí, kriminality a terorizování.
Úplně stačili místní raplové.
Čas se samozřejmě nezastavil ani pro čarodějný trojlístek.
Katka si čas od času vyměnila »formu«, aby se nevracela ze zvířecí podoby do podoby malé školačky, ale po pravdě řečeno, zvířecí podobu si už dlouho nevychutnala. Nebylo proč.
A tak, jak ubíhal čas, kluci i Kateřina dorostli. Touto dobou by za normálních okolností měli dělat s ostatními maturitu, ale kde byly časy, kdy se mořili se školními úkoly! Kluci vypiplávali operační systém leteckého počítače, aby zabraňoval haváriím, až bude vzduch přeplněný jejich letadly, zatímco Katka se věnovala odsunu nežádoucích nelegálních migrantů z Evropy.
Až jednoho dne ji zavolala sama Merani.
„Máš čas, Katuško?“ zeptala se jí na úvod.
„Pro tebe vždycky, Merani!“
„Můžeš mě navštívit v mém doupěti?“ navrhla Merani.
„Jistě... jen nevím, kde to je!“ odvětila Kateřina.
„Udělej si tedy malý výlet na hrad Karlštejn!“ poradila jí Merani. „Tam mě zavolej a povím ti, co dál.“
To se rozumí, že Kateřina vyskočila. Meranino doupě! Nikdo na světě nevěděl, kde je, dalo se jen čekat, že je někde v Čechách. A byla by první, koho si tam Merani pozve!
Netušila, že bude na hodně dlouhou dobu i poslední...
A hned se sháněla, jak se na to oblékne. Nepůjde přece na takovou návštěvu jako vagabund, v džínách a ve svetru! Naštěstí jí maminka nedávno koupila svěží letní šatičky, ty by se na to asi hodily nejlépe.
Rozhodování ani samotné oblékání jí netrvalo dlouho. Za čtvrt hodiny vylétala na »teleskopickém koštěti« směr Karlštejn. Ještě z výšky viděla přijíždějící autobus, nejspíš s turisty, k nimž by se mohla připojit. Přistála pod hradem za rohem, kam nebylo od autobusové zastávky vidět, složila své teleskopické »koště« a jakoby nic vyšla vstříc turistům.
Ti měli svého profesionálního průvodce, který je svolával do houfu, aby se nikdo neztratil a prohlídku hradu dokončili bez shánění opozdilců. Kateřina se k nim připojila aniž by si jí všimli. Všichni natěšeně kráčeli strmou cestou od autobusu ke vchodu do hradu, Kateřina se zamíchala do druhé půlky pochodující skupiny. Děti mezi turisty nahlas štěbetaly a těšily se na prohlídku.
„Ty k nám ale nepatříš!“ oslovil najednou Kateřinu kluk, mohl být zhruba ve věku, jako byl čarodějný trojlístek na počátku.
„Jak se to vezme,“ usmála se na něho.
Cítila proti němu velkou převahu zkušeností, o znalostech ani nemluvě. Zdálo se jí, že je proti němu až příliš dospělá. Vždyť ale nebyla o mnoho starší! Jen zatím prošla hodně významnými událostmi, ve kterých nehrála jen roli diváků.
„Půjdeš s námi, že?“ pokračoval kluk.
„Nejspíš,“ souhlasila s ním.
„I kdybysme nechtěli?“ sondoval kluk.
„A proč byste neměli chtít?“ podívala se na něho nevinně.
„Vždyť k nám nepatříš!“ připomněl jí.
„Možná nepatřím k vašemu výletu,“ připustila Katka, „ale zato bych vám tam mohla dělat průvodkyni. Karlštejn znám nejen z turistické trasy, ale i z míst, kam se návštěvníci nedostanou.“
Byla to pravda. Za letu si v hlavě vyvolala »Dějiny Knih a Kouzel« a nechala se poučit o historii i o místopisu Karlštejnu, takže by mohla opravdu dělat profesionální průvodkyni. Navíc měla tušení, že to pořád není všechno. Někde na hradě bude tajná místnost, nezanesená v žádných plánech, ani v nejpodrobnějších »Dějinách Knih a Kouzel«.
Meranino »doupě«.
„A nelžeš?“ podíval se na ni kluk opatrně.
„Nemám ke lhaní důvod,“ řekla. „Mám zaměření na dějepis a to se občas podívám i do míst, ostatním lidem skrytých.“
„Ty už máš zaměření na dějepis?“ změřil si ji pohledem. „Pak ale studuješ nejvýš prvním rokem a to ještě nic neznamená.“
Přeřadil si ji tedy ze středoškolačky mezi vysokoškolačky, ale nanejvýš do prvního ročníku. I to byl ale posun.
„Já už jsem byl s rodiči v Egyptě!“ chlubil se kluk.
„Jo?“ sehrála údiv. „A viděl jsi tam pyramidy?“
„Jistě!“ vypjal se hrdě kluk. „Vlezli jsme do jedné! Nešlo přece být v Egyptě a nevlézt do pyramidy! Škoda, že tam už nic nebylo, jen prázdný sarkofág.“
„Tam jsem nebyla,“ přiznala Kateřina. „Byla jsem v sousední, v té stupňovité Džóserově, v Sakkaře. Byla mnohem zajímavější. Jednak je starší a za druhé, má uvnitř spletitější chodby, kde by se dalo při troše smůly i zabloudit.“
„Páni!“ vydechl kluk. „A viděla jsi tam faraóna?“
„Viděla,“ přikývla. „Ale jen namalovaného na stěně. Byl to jen takový obarvený basreliéf, ale byl velice významný, protože označoval tajnou chodbu.“
„Tajnou chodbu?“ vydechl kluk ohromeně.
„Tajnou chodbu,“ zopakovala to. „Do Džóserovy pyramidy jsme vlezli hlavním vchodem a vyšli jsme ze sousední pyramidy Tetiho, přes půl kilometru vzdálené.“
„Páni!“ vzdychl si kluk. „Taky bych se tam chtěl jednou podívat! Zajímalo by mě, jak tenkrát lidé žili. Asi se dám zapsat na vejšku na egyptologii.“
„Třeba se ti to podaří,“ povzbudila ho Kateřina.
Mezitím došli k vstupní bráně. Průvodce zaplatil vstupné za celou skupinu, ale Kateřina si zaplatila zvlášť. Mladé paní pokladní to ani nepřipadalo divné, nebylo to asi neobvyklé, že se někdo připojí ke skupině.
Vstoupili do hradu. Tady by už přece měla navázat spojení s Merani, ale kluk se Kateřiny pořád držel jako klíště.
„Drž se radši rodičů, ne mě,“ napomenula ho. „Správně jsi řekl, že k vám nepatřím. Jsem tu totiž služebně, víš?“
„To teda kecáš!“ vyčetl jí. „To by sis nekupovala lístek!“
„Mám tu jisté poslání,“ řekla. „To neznamená, že si nesmím koupit lístek. Třeba ho mám jako doklad, že jsem tu byla.“
„Hele, houpat mě můžeš, ale o zem se mnou netřískej, to už je trochu moc!“ vyčetl jí.
„Nevěříš mi to poslání, že?“ podívala se na něho pobaveně.
„Ani slovo!“ potvrdil jí to.
„Poslyš, nemám dost času, abych ho směla utrácet s tebou,“ řekla už trochu vážněji. „Nevěříš mi mé poslání? Pak pojď, otoč se ke mně zády a dobře se dívej!“
Otočila si ho zády k sobě, objala ho kolem pasu a vznesla se s ním pozvolna tři metry do výšky. Zastavila se tam s ním, pak stejně pomalu klesla dolů, až postavila kluka zase na dlažbu. Při tom se rozhlížela, jestli se někdo z turistů nedívá, ale zřejmě si toho nikdo nevšiml.
„Viděl jsi?“ obrátila si pak kluka obličejem k sobě.
„Jak jsi to dokázala?“ vyhrkl.
„Jak? Prostě jsme maličko letěli. Jsem totiž čarodějnice.“
„Jůů!“ vydechl. „Pravá čarodějnice!“
„Pravá,“ potvrdila mu vážně. „A jsem tu služebně, protože Karlštejn je hrad přímo nabitý magií. Už mi to věříš?“
„To snad ani nejde, nevěřit!“ uznal.
„Tak vidíš!“ řekla.
„A mohl bych k vám jít do učení?“ napadlo kluka.
Kateřina se na něho podívala. Skoro jako kdyby viděla Martina v jeho mladším vydání. Tenhle kluk je zvídavý... neznáme ho, ale mohl by být dobrý. Chtěl by být egyptologem... to v tomhle věku nebývá ještě obvyklé.
„Tak víš co?“ vzchopila se. „Jestli budeš mít aspoň trochu slušné vysvědčení, bez trojek a čtyřek, přihlas se u učitele Hillera v naší staré škole. Řekni mu, že tě za ním posílá Katka, on už bude vědět. Ale to ti povídám, ani jedna trojka!“
„Mám jen dvě dvojky!“ kasal se honem kluk.
„Lepší by bylo, kdyby sis je vylepšil,“ řekla Katka. „Ale dvě by se ještě snesly.“
Popsala mu, jak si má udělat výlet do jejich města, třeba i bez rodičů, zato s vysvědčením v kapse. Nejlepší by bylo, kdyby si ho proklepla Merani, uvědomila si. Měla bych ji zavolat.
»Já vás přece vidím,« ozvalo se jí v hlavě.
»Merani!« zvolala Kateřina radostně, i když jen telepaticky.
»Víš co?« navrhla jí Merani. »Oddělte se od návštěvníků a seběhněte ke Studniční věži. Kluka vem s sebou, i mně se líbí!«
Studniční věž! V Kateřině se na okamžik zastavilo srdce. Tak je to tedy! Meranino »doupě« je ve studni hradu Karlštejna!
„Hele, jak ti mám říkat?“ obrátila se na kluka.
„Třeba Zdeněk, tak se jmenuju,“ odvětil kluk vážně.
„Brrr!“ otřásla se. „Máš jméno jako nejhorší gauner z naší třídy. Jméno za to ale nemůže. Tak tedy, Zdeňku, vážně tě zajímají tajemné místnosti, chodby a tak? Chtěl bys nějakou vidět?“
„Že váháš!“ nadskočil.
„Vezmu tě někam, kde ještě žádný člověk nebyl!“ řekla.
„To těžko, lidi už byli všude,“ opravil ji pedantsky.
„Někam, kde ještě žádný člověk nebyl!“ trvala na svém. „Na světě jsou místa, kam lidská noha ještě nevkročila. Já tam jdu jako první a ty budeš druhý, rozumíš?“
„Nějaká tajná místnost?“ rozumoval. „Ale tam přece museli být lidé, když ji stavěli!“
„Tajná místnost, kterou nestavěli lidé, platí?“
„Je to vůbec možný?“ zarazil se.
„Je,“ ujistila ho. „Tak mi tedy vyskoč na záda, chytni se mě kolem krku a drž se jako klíště, uvidíš něco, co do této chvíle ještě žádný člověk neviděl! Dokonce ani já ne!“
Uposlechl ji. Shrbila se, aby mu umožnila naskočit jí na záda. Je to opravdu prcek, řekla si, ani moc neváží. Ale nebyla jsem větší, však on ještě vyroste.
Odrazila se a vznesla se s ním do zatáčky za nejbližší roh. Nikdo z turistů si jich nevšiml, teď už byli úplně mimo jejich dohled. Kateřina se vznesla ještě výš, až nad hradby. Studniční věž je stranou od hradu a z turistické trasy sem není vidět. Přesně tak to potřebovala! Kluk se jí držel jako klíště, ani nepípl, když zamířili přímo do věže. Staré šlapací kolo tu stálo, nikdo u něj nebyl.
„Teď se drž ještě pevněji,“ vybídla přes rameno kluka. „Ta tajná chodba je ve studni, sletím s tebou dovnitř. Je tam hloubka, ale neboj se, dokud se mě držíš, nic se ti nestane. Já umím velice dobře létat.“
„Já se držím!“ pípl kluk.
Přehoupla se s ním vedle obrovského okovu – a pak klesali kolmo dolů do černé tmy. Ve studni bylo, jak jinak, tma a vlhko. Kateřina si posvítila »riwbirem«, ale najednou se jí zdálo, že pocítila na tváři závan tepla. Zabrzdila klesání a podívala se na kamennou stěnu studny ostřeji. Slabé modravé světélkování označovalo rozměrný obdélník se zaoblenými okraji. Vchod k Merani!
Jenže vchod neměl dveře. Kamenná stěna studny zde byla jednolitá, před staletími vydlabaná do pevné skály. Znamenalo to, že musí proskočit skálu. Bude to metr, nebo raději dál?
„Teď musíme projít skálou,“ varovala svého pasažéra. „Jen se mě pořádně drž, my čarodějové to umíme!“
„Držím se!“ pípl odhodlaně.
A byli na druhé straně. Raději proskočila skrz dva metry, ale skála byla silná jen metr a za ní vedla dlouhá chodba dál do skály – a do tmy.
Tajná chodba k Merani!
Kateřina si opět rozsvítila mimozemské světélko »riwbir«. Na obou stranách chodby ozářilo řadu umrlčích lebek. V Džóserově pyramidě varovaly rušitele těch prostor hieroglyfy, tady si Merani vystačila s lebkami. Také varování...
„Co znamenají ty lebky?“ špitl Zdeněk.
„Varování pro ty, kdo tu nemají co dělat,“ vysvětlila mu ochotně, i když tišším hlasem. „V Egyptě, v Džóserově pyramidě, tam bylo dlouhé povídání v hieroglyfech, které vetřelce varovalo, aby se otočili a prchali, jinak bude zle... Tady jsou jen ty lebky. Jako varování jsou stejně dobré.“
„Vážně jsi tam byla?“ vydechl s vážností. „A četla jsi to? Ty umíš hieroglyfy?“
„Umím hieroglyfy a četla jsem to,“ ujistila ho. „A teď mi seskoč ze zad, dál půjdeme oba po svých. Tady to jde i pěšky!“
Shýbla se, aby mu seskočení usnadnila. Neváhal a ihned stál vedle ní. Podala mu ruku a šli pak spolu chodbou podél řady lebek na stěnách. Konečně přišli na konec chodby, kde byla na stěně jediná obrovská, plochá lebka.
»Jen pojďte dál,« ozvala se jí v hlavě Merani.
Lebka se začala odspodu vypařovat a otevřela jim vchod do velké místnosti. Byli tu někde pod hradem, jenže v hloubce aspoň padesáti metrů. Nad nimi bylo tedy padesát metrů kompaktní, pevné skály. Opravdu tajné doupě!
„Vítám vás!“ ozvalo se jim v ústrety.
„Jůžiš!“ vydechl Zdeněk. „Žába! A obrovská! Vlastně ne, to není žába! To je... to je... dinosaur! Malý dinosaur!“
„To je Merani,“ upřesnila mu to Kateřina. „Nesnaž se ji zařadit mezi naši vyhynulou faunu. Merani je mimozemšťanka.“
„Mimozemšťanka!“ vydechl kluk. „A ty jsi čarodějnice! Jak to jde spolu dohromady?“
„Jednoduše,“ usmála se Kateřina. „Říká se, když se ti podaří odlišit nějakou hodně pokročilou technologii od černé magie, pak ještě nebyla dost pokročilá. Merani je mimozemšťanka a ovládá tak pokročilé technologie, že už je od černé magie neodlišíš.“
„Takže ty, jako čarodějnice, využíváš nějaké mimozemské technologie?“ spojil si to Zdeněk. „A my je od sebe neodlišíme?“
„Tak nějak,“ přikývla Kateřina. „Ale teď jsme tu na návštěvě u pravé mimozemšťanky. Jmenuje se Merani. Ahoj, Merani!“
„Ahoj, Merani!“ vyhrkl Zdeněk.
„Vítám vás,“ přivítala je mimozemšťanka. „Poslyš, Káťo, Zdeněček je opravdu nezkažený kluk. Vezměte ho mezi sebe.“
„To jsem chtěla tak jako tak,“ odvětila Katka. „Chtěla jsem si to nechat od tebe potvrdit.“
„Dobře děláš,“ schválila jí to Merani. „Nejsou ještě všichni lidé upřímní, aby se jim dalo věřit. Ale trochu tě potěším, trochu zklamu. Vezmi si támhle tu Knihu a otevři si ji na první stránce. A ty, Zdeněčku, posaď se a mlč, ani nepípni! Tomu, co se tu bude dít, možná časem porozumíš, ale dnes ještě ne. Neboj se, nebudeme ti nadávat. Ale hlavně – neruš!“
„Nebudu!“ pípl Zdeněk.
Kateřina si mezitím podala Knihu. Byla jako ostatní velká, těžká. Kateřina rozepnula spony na jejích deskách a otevřela ji.
„Svakuegerábe – ovlivňování vědomí i podvědomí živých tvorů,“ přečetla nadpis. „A sakra, tohle už je hodně černá magie!“
„Je,“ souhlasila Merani. „Pořiď si kopii formátu »bozcuš«! Ano, vím, ubere ti to padesát let života, ale tuhle oběť podstoupíš jistě ráda. Je to v zájmu celého lidstva, neváhej!“
Kateřina zbledla jako papír, ale poslušně odříkala formuli, aby se kopie této knihy usídlila v její vlastní hlavě. Vyskočila na ni výstraha, že má již v sobě knihy dvě a třetí tudíž není dovolená, ale překonala ji slůvky »ano, chci!«. S těmi slovy si sama lehala do kupy polštářků, které tu měla Merani zřejmě právě kvůli ní.
„A co ty, chlapče?“ obrátila se Merani, když Kateřina ztratila vědomí a jen nehybně ležela. „Nebojíš se?“
„Trochu,“ přiznal.
„Dobře, že nelžeš!“ pochválila ho mimozemšťanka. „Já to totiž poznám, čtu lidem myšlenky. Ale ty nelžeš a to se mi líbí. Co kdyby sis podal támhle tu druhou knihu?“
„Ale... co je jí?“ ukázal na nehybně ležící Kateřinu.
„Však ona se z toho probere,“ řekla Merani. „Podej si tu druhou knihu, nebudu to nabízet dvakrát!“
Zdeněk zmlkl a podal knihu, kterou mu Merani ukázala.
„Umíš číst?“ zeptala se ho mimozemšťanka. „Jistěže umíš, tak tu knihu otevři a začni.“
Když Zdeněk dočetl stránku, kniha zasvítila a jeho ruce též. Chlapce to pochopitelně zarazilo a chvíli si svítící ruce prohlížel.
„Teď pěkně nahlas řekni: Noxyfpu koláč!“ poručila mu.
Poslechl a v té chvíli se mu na dlani objevil krásný makový koláč, jen se do něj zakousnout.
„Tímto je z tebe také čaroděj,“ oznámila mu Merani. „Když přijdeš do tamté školy za panem učitelem Hillerem, předveď mu tohle a vezme tě bez ptaní. A když mu navíc řekneš, že to máš od Merani, bude k tobě ještě vlídnější. I když on je vlídný ke všem... A zatím – dobrou chuť!“
To mu nemusela říkat dvakrát. Kluk se zakousl do koláče, který si sám vyčaroval.
„A to světlo na rukách, to je co?“ vyzvídal Zdeněk s plnou pusou, zřejmě nedokázal potlačit zvídavost.
„To tě Kniha přijala za svého žáka,“ odpověděla mu klidně Merani. „Knihy jsou prostředníkem mezi lidmi a lumuximy, ale to se budeš učit až s panem Hillerem. Zatímco jsi to četl, Kniha ti trošku pozměnila mozek. Především jsi získal telepatii, takže se můžeš s jinými čaroději bavit na dálku. Řekni si Kateřině, ona ti to jistě ochotně vysvětlí. Však už se probouzí.“
Kateřina zvedla obě ruce ke své hlavě a promnula si oči.
„Ježkovy zraky,“ obrátila se k mimozemšťance. „Merani, to je ale příšerná Kniha!“
„Někdo z vás musí mít schopnost číst lidem myšlenky!“ řekla Merani. „Budeš to umět jen ty. I v Lexikonu je ovlivňování lidí, ale ty budeš umět všechno. Někdy je opravdu lepší udělat z některých lidí dočasně loutky, než trvale mrtvoly. Budeš jediná na světě, rozumíš? Jednou jsme udělaly chybu, že jsme to daly celému národu. Pochopitelně ne všem, jen asi každému pátému... takovou chybu už nikdy nezopakujeme. Používej to výjimečně, nesmíš toho zneužít – ale jak už tě znám, u tebe to nehrozí. A teď – teď se rozloučíme navždy.“
„Už?“ zamračila se Kateřina. „Ještě jsme to nedokončili...“
„Už jsem vám věnovala dost svého života,“ řekla Merani. „Lidstvo ještě není takové, abychom se mohly objevit všechny a hodit za hlavu budoucnost. Myslím si však, že se nám ledacos podařilo. Zažehnali jsme spolu nebezpečí války a to rozhodně není málo. Ale dál to bude záležet opět na vás.“
„Jdeš zase spát?“ zeptala se Kateřina, ale nečekala odpověď.
Co by to mohlo být jiného?
„Kdybyste mě ještě někdy potřebovali, víš, jak mě vzbudit, ale nech to raději pozdějším. Buďto potřebnějším, anebo těm, kdo mě probudí do veselejšího světa, než je tento. Byla jsi opravdu na svém místě, Katuško, buď pořád upřímná a bude vám dobře. A ten nový malý čaroděj je šikovný kluk a podle mě i zodpovědný. Vyčaruj mu »bekenru« a nauč ho létat, ať ho odsud nemusíš odnášet na zádech.“
„Provedu!“ řekla Kateřina.
„Tak – a jděte!“ ukázala jim Merani na dveře. „Zakuklím se už sama. Pamatuj si – sem smíte jen ve dvou případech: buď když budete opravdu nutně potřebovat mou pomoc, nebo když se vám podaří vytvořit opravdu šťastný celý svět. Jinak mě nebuďte, také mi nepříjemně odtikávají hodiny života. Inu – mějte se!“
„Ty také, Merani!“ řekla Kateřina, jenže už skrz slzy.
Loučit se navěky s přítelkyní, to snad bez slz ani nejde...
Pak popadla Zdeňka za ruku a vyvedla ho dveřmi na chodbu. Dveře se za nimi zavřely trochu zvláštním způsobem – vypadalo to, jako když shora dolů narůstají a přitom se ani nepohnuly. Zvláštní dveře, pomyslel si Zdeněk.
„Jo, to máš pravdu,“ souhlasila s ním Kateřina.
„Vždyť mlčím!“ ohradil se.
„No jo, promiň!“ řekla omluvně. „Ale já ti čtu myšlenky, víš? Všechny! I to, že máš starost, jestli už tě rodiče nehledají. Neboj se, ti ještě sledují výklad průvodce. Ale mám tě ještě něco naučit. Vezmi si tohle, to je »bekenr«, naše náhrada koštěte pro létání. Jde to i bez něj, ale radši si ho roztáhni na dva metry, nasedni na něj a zkus se pomalu vznést. No vida, jak ti to jde!“
„Ježkovy zraky, já vážně nestojím na zemi!“ řekl potěšeně.
„Merani z tebe udělala čaroděje,“ řekla mu Kateřina. „To přece víš, sama ti to řekla. Tak pojď, musíme ven ze studny, než po nás – vlastně hlavně po tobě – vypukne sháňka! Vyskoč mi na záda! Musíme projít stěnou a nevím, jak bys ji zvládl proskočit nad dvacetimetrovou hloubku, když jsi na koštěti seděl poprvé. Ale nejdřív si ještě vyzkoušíme telepatii. Zavolej na mě, říkej mi Katko, ale neotvírej přitom pusu! Vidíš, že to jde!“
Trochu nezvyklá dvojice, osmnáctiletá dívka a dvanáctiletý chlapec, se vynořila ze studny krátce předtím, než sem dorazil houfec turistů s průvodcem, který jim začal zasvěceně vyprávět o největším tajemství hradní studně – že ji nenaplňuje pramen vody, ale šachta z potoka. Kdyby toto tajemství znali obléhatelé, byli by hrad snadno dobyli, neboť by mu zkazili vodu. Proto to tajemství směli znát jen vybraní lidé – purkrabí a jeho zástupce. Jen ti čas od času tajně napouštěli do studny vodu z potoka, aby měl hrad zásobu a vydržel dlouhé obléhání.
Jen dva lidé – a průvodce to nebyl – ale věděli, že studna má teď ještě jedno, pro celý svět mnohem důležitější tajemství.
Odhmotněnou velitelku Ambíjské hvězdné lodi Merani, která tu čeká na své další probuzení. A která se opět odhmotnila s touhou, aby její další probuzení bylo už konečně to poslední. Zatím se jí to ještě nesplnilo, náš svět do toho stavu nedorostl. Lidé mají pořád ještě blíže k zákeřným opicím než ke stavu, kdy by mohli být Ambíjankám rovnocennými partnery.
Hrad Karlštejn má tajemství více. Některá jsou známá, jiná dosud utajená, nebo i zapomenutá. To největší tajemství znají jen dva lidé. I když to jsou oba čarodějové.
„Zdeněčku! Kde se couráš?“ zavolala na chlapce paní středních let, očividně jeho matka. „Pojď sem, ať na tebe vidím!“
„Jen jdi!“ postrčila chlapce Kateřina. „Mě si můžeš zavolat, kdy se ti zachce. Znáš moji telepatickou »lapikykju«, to je skoro jako kdybys znal mé telefonní číslo. Vyzkoušel sis to zatím jen na blízko? Stejné je to i na dálku. Ale teď jdi za rodiči. A neříkej jim to hned, vždyť ještě skoro nic neumíš. Létat na koštěti, vyčarovat si koláč a telepaticky se domluvit se mnou – co je to? Nic! Pořád jsi jen hloupé »páže«, rozumíš?“
„Ty už nejsi »páže«?“ podíval se na ni.
„Já už jsem hodně dlouho jarl, zolgípo, a dnes už blikirč,“ řekla Kateřina. „Taky jsem byla malé »páže«. Jenže od té doby mám v hlavě tři Knihy, víc než kdo jiný! Až se mezi námi otrkáš, také si zvolíš svou Knihu. Ale do té doby ještě hodně vody proteče českými řekami...“
„Tak se měj!“ loučil se Zdeněk a pohledem sjel po své nové kamarádce. Ty krásné letní šatičky... jako by před chvilkou ani nevylezla ze studně, vůbec si je nezašpinila... Tím lépe, mamka aspoň nic nepozná...
A odběhl, aby se připojil ke svým rodičům.
„Ještě malé páže,“ zhodnotila si ho Kateřina s úsměvem.
Pak si ale uvědomila, čím se ten kluk od ostatních pážat liší.
Zná tajemství Karlštejna!
Kdyby to rozkecal, musela by si Merani hledat jiné útočiště. Ale tenhle kluk bude mlčet jako hrob. Merani ho ohodnotila jako zodpovědného. To v tomhle věku ještě nebývá jisté, ale Merani se málokdy mýlí.
Půjdeme tedy dokončit prohlídku hradu. Poslechneme si zasvěcený výklad, rozpomeneme se na nádherný film o jedné památné Noci na Karlštejně, pak se sebereme a půjdeme domů.
Ale Kateřina si nemohla pomoci. Už vždycky při pohledu na Karlštejn pocítí smutek, i kdyby to byl jen jeho obraz. Lidstvo je příliš zkažené a není velká šance, že by směla Merani probudit s dobrou zprávou, že je svět opravdu šťastný. A na druhou stranu by bylo krajně nezodpovědné nechat lidstvo tak zpustnout, aby ji musela volat na pomoc. Až ji při tom zamrazilo.
Znamená to, že ona sama už nikdy v životě Merani neuvidí!
Jenže Merani to teď nechala na nich, na lidech. No dobrá, na čarodějích, ale i my jsme přece lidé! Jen jsme dostali důvěru, kterou většina čarodějů hanebně zklamala. A co »většina«, když prakticky všichni! Jen někteří víc, jako čarodějové z Afro-indické čaroříše, kteří se přes stovky milionů mrtvol hnali za světovládou, jiní snad méně, jako ti z Indicko-asijské čaroříše, kteří na svém území též počítali mrtvé na miliony, nebo beznadějní lemplové ze Severoindiánské čaroříše Keoguas, ti se na lidi vykašlali úplně...
![]() |
Při pohledu na obraz Karlštejna vždycky pocítí smutek... |
Proč je asi na titulní straně »Dějin Knih a Kouzel« napsáno jasně: »Tatufal lony sabůcych« – vraždit nikomu nedovolte!
Kateřina se přistihla, jak sama rozvažuje.
Jaké asi bude lidstvo, až někdo opět slétne do Karlštejnské studny, projde skálou i tajnou chodbou a na jejím konci zavolá:
»Probuď se, Merani!«
© 2019 Václav Semerád, Praha
Konec
© 2019 Václav Semerád
Slovník
adymy = tisíc novoluní (asi 76 let)
agrču = zrušení účinků některého kouzla
Ambíja = tak si sami návštěvníci říkali
arachdlit = zdroj elektřiny na bázi mimozemské technologie »arachdl«
Atneta = Příručka základů kouzel (kniha)
bekenru = teleskopická vyvažovací tyč (=náhrada koštěte)
black-out = úplný výpadek elektřiny (všude je tma)
blikirč = baron (hodnost)
bolyrow = zvětši (příkaz)
Borcuš = Přímé telepaticky vložené zobrazení knihy v hlavě
chympra = záchranný obal s extrémní výdrží
čomlyc = skryj (příkaz)
daramild = skok prostorovou fluktuací na cíl
darazaru = mozkové holografické pole
Dubhyrui = kniha Dějiny Knih a kouzel
dunza = označení cíle daramildu, skoku prostorovou fluktuací
ekeid = beznadějný hlupák, jeliman, idiot, ne-čaroděj
eljodgóši = vazalské povinnosti podřízených mágů
epiryje = vytvoří oblast, kde se kovy změní v izolaci
Fasyray = Sibiřská čaroříše
fršizdi = svědění kůže osoby i zvířete
Galadech = Evropská čaroříše (zaniklá)
gazlac = génius, mudrc, učenec, vyvolený, čaroděj
gealylhea = podřízenost: páže - jarl - tasgel/zolgípo - blikirč
Gegergok = Jihoamerická čaroříše
girolt = letadlo, známé jako UFO
gorrigys = zbraň, štěpící pevninské bloky, která může způsobit roztržení pevnin a potopení ostrovů.
Hévubcine = Příručka konstrukce kouzel (kniha)
jarl = mistr magie, guru, učitel nováčka
jiktóch = »prosakující krev« (ničivé kouzlo)
Keoguas = Severoindiánská čaroříše
kérto = kouzelné ukazovátko
kluapusé = ochranné silové pole
kojmhu = telekineze (pohybování předměty na dálku)
lapals = návrat do lidské podoby (příkaz)
lapikykja = identifikace umožňující dálkovou telepatii
lumuxim = inteligentní měniče hmoty
malasik = kouzlo cizích jazyků
Mankuzgó = Indicko-asijská čaroříše
matvof = kvóta, povolené nebo předepsané množství
mlógrak = kouzlo neviditelnosti
mrachoc = sledování (let v závěsu)
mraypo = zmrazit (příkaz) - sníží naráz teplotu o cca 39 stupňů Celsia
nelhyn = cíl kouzla (nejčastěji určovaný hůlkou »kérto«)
noxyfpu = vytvoř (příkaz)
platgaico = kouzlo umožňující průchod skrz hmotu pevné překážky
plešigó = přimražení osoby i zvířete
puwico = znehybňující silové pole, nutné pro snímání darazaru
Rawechit = kniha Lexikon kouzel
riwbir = čarovné světlo namodralé barvy, vysílané ukazovací hůlkou »kérto«
rodzot = nejsilnější palubní zbraň »giroltů«
sagimyr = proměna (ve zvíře, jinou osobu...)
samádhí = hrobky světců se označují jako samádhi (Wiki)
srichit = masomlýnek (ničivé kouzlo)
suhuigar = zmenši (příkaz)
suricho = odrazivé kouzlo (čím kdo zachází, tím sám schází)
suslgar = spalující oheň, schopný za pár vteřin člověka i zvíře odspodu zpopelnit
svakuegerábe = ovlivňování vědomí i podvědomí živých tvorů
tasgel = komtur (hodnost)
Tatufal lony sabůcych = vraždit nikomu nedovolte (příkaz Ambíjanů)
telesge = zdroj síly (Kniha, kámen apod.)
tičomlyc = odkryj (příkaz)
utagalij = zmiz, odstraň se, znič se (příkaz)
Uveratad = Australská čaroříše
Vipon = Afro-indická čaroříše
Xoigay = Jihoafrická čaroříše
zbuž = zobrazuj (příkaz)
zhavae = přírodní délková jednotka (přibližně 21 cm = vlnová délka záření vodíku)
zolgípo = vyšší vědma (hodnost)
Skupina
Artefakty 01) Krešo
02) Fext Titul: Pážata
Podtitul: magické říše
Autor: Václav Semerád © 2019 Václav Semerád
Skupina: Artefakty v Čechách
10
Veškeré připomínky jsou vítané vsemerad@volny.cz
Nakladatel: Autobus
Žánr: Dětská science fiction (od 12 let)
Téma: Pážata-magické-říše
ISBN: 978-80-7612-217-8
Seženete ji: Nová Forma
Cena: 250Kč Anotace Trojlístek školáků objeví prastarý poklad. Poklady se mají v Čechách odevzdávat, jenže tenhle je příliš vzácný, než aby se s ním dokázali jen tak rozloučit. Zejména když je v něm varování, že nesmí v žádném případě padnout do nepovolaných rukou!
Tím pokladem je totiž Kniha. A rozhodně ne obyčejná! Dá se v ní číst, ale při tom čtení se dějí věci, až jim vstávají vlasy na hlavě... A to je ještě to nejmenší...
Jenže není všechno zlato, co se třpytí a trojlístek školáků brzy zjistí, že probudit spící Knihu jim jen tak neprojde...
Nezbude jim než hledat spojence. Až se hlavní hrdinka v knize dočte, že nejmocnější ochranu najde v Egyptě, v podzemí nejstarší Džóserovy pyramidy... Připomínky Tuto dobrodružnou knihu si můžete sami upravit. Kliknutím na obrázek autobusu (v levém horním rohu - pod myší se mění) přeskočíte na konec textu (u obsahu tam je slovník, anketa a diskuse). Podobný obrázek vpravo skočí ještě dál na diskusi. Kde tyto položky nejsou, oba obrázky skáčí na konec souboru. SDÍLENÁ LITERATURA
www.romanyzdarma.cz
www.cteni-zdarma.cz
www.giweruz.cz
Tento pokus o sdílenou literaturu rozesílejte, prosím, dál. Pokud usoudíte, že napsaný text byl pro vás natolik zajímavý a čtivý, že byste byli ochotni ho finančně ohodnotit, pošlete autorovi na číslo konta
***
1479600028/3030 ***
dobrovolný příspěvek (do dvaceti korun).
Jde o nový směr šíření literatury bez mezičlánků a dalších nákladů, který by se časem mohl stát přijatelný autorům i čtenářům. Díky. Poznámky pod čarou "Pážata magické říše" (komentáře)
Téma=Pážata-magické-říše
ZDE
můžete změnit jméno hlavního hrdiny i hrdinky (třeba na svoje). (Nastavení platí i pro jiné knihy.)
1 České gotické písmo bylo starší než německý kurent, zvaný též švabach.
2 Mýlila se. Byly to římské groše z přelomu letopočtu. Za třicet takových stříbrných grošů prý zradil Jidáš Krista...
3 ...jak se dnes skutečně podle zásad politické korektnosti dělá...
4 Hony na čarodějnice #MeToo vznikly ve Spojených státech
5 Netušili, jak málo stačilo, aby problém vyřešili hned a na místě...
6 Škoda, že nevěděla, že by to šlo i skrz zavřené okno! Anebo skrz beton stěny paneláku. Možnosti čarodějů byly větší, než tušili...
7 Lucie Bílá: Žádný party!
8 Metody šizení zákazníků se v dnešní době úžasně zdokonalily...
9 Měla pravdu, ani netušila jakou...
10 Jako James Bond, agent 007... a vlastně kdejaký pitomec s pistolkou!
11 Komu to připomíná knihu »Dějiny čar a kouzel« z Harryho Pottera, toho zklamu, nejde o tutéž knihu.
12 Kdyby to nebylo podle skutečnosti, taky bych se vzpíral tomu uvěřit...
13 Saxana, dívka na koštěti
14 Násobek prvočísel 2 * 3 * 5 * 7 = 210
15 Páter Koniáš byl zářným příkladem »uvědomělého« ničitele Knih
16 Ani on netušil, že Kateřina získá i svou třetí knihu...
17 O páté knize v té chvíli nevěděl nikdo na světě...
18 V tom naštěstí pravdu neměl. Brzy se její znalosti »Dějin Knih a Kouzel« měly ukázat jako důležitější...
19 Unidentified Flying Object, Flying saucer, létající talíř
20 Tehdy to bylo kvůli známému teroristovi, později nositeli Nobelovy ceny míru Jáseru Arafatovi, který v tom letadle ke svému štěstí neseděl.
21 21.2.1973 sestřelily izraelské stíhačky Boeing 727 Libyan Arab Airlines (let z Tripolisu do Káhiry) nad Sinajským poloostrovem, kam zabloudil v písečné bouři.
22 Borcuš = nalévání knih do hlavy
23 Pojem »soudcovská mafie« je i v Čechách trestný, neboť »snižuje vážnost české justice«. Naši soudci jsou přece spravedlnost sama...
24 Obvyklý argument, předpokládající absolutní spravedlnost soudců, o které se nediskutuje, a to i u soudů, které mají ke spravedlnosti daleko.
25 Člověk válčící
26 »Citlivě« se to překládá »do prdele!«, ale originál je ještě syrovější...
27 Autentický výrok Baracka Obamy
28 Nejen v Plzni, ale i v Praze byly odhaleny podvody u přijímacích zkoušek
29 Skutečná událost - to byl ale pohled!
30 Dobrá nebesa!
31 Proslulá věta nositele Nobelovy ceny míru (?!) Baracka Husseina Obamy
30.07.2021 13:30